Джон Хюз-Уилсън
Най-големите гафове в света на разузнаването

Превод от английски: Дмитрий Илов, 2003

chitanka.info

Предисловие

В тази книга ще преразкажа събития от близкото минало от по-различна гледна точка — тази на разузнаването. Всички сме чели статии в пресата и книги за събитията, описани в следващите страници, но малко от нас са имали възможност да погледнат тези събития „отвътре“, „Вътрешната страна“ означава информация, а информацията е сила.

Когато казвам „отвътре“ нямам предвид гледната точка на политиците или други самодоволни социални групи, или дори светилата на журналистиката, които обикновено започват мемоарите си с думите „И както ми каза Маргарет…“ Истинската „вътрешна информация“ е разузнаването по време на съответните събития. Това тайно разузнаване е сформирало събитията и е направило хората, взели съответните решения, герои или злодеи. Тази книга се опитва да разбули тайната на секретните служби и участието им в известни военни събития през последните петдесет години. Опитва се да покаже защо са били взети добрите или лоши решения от популярни личности, съгласно секретната информация, с която са разполагали. Книгата се концентрира върху груби грешки на разузнаването по простата причина, че те са по-интересни от успехите и победите на службите и често са били скрити от данъкоплатците, които ги финансират.

Книгата разкрива и измамите и лъжите, които не винаги са целели да заблудят противника. Това няма да направи тази книга световноизвестна. Преобръщането на камъните обикновено води до осветляването на съществата в сянка. Много офицери от разузнаването и представители на властта биха предпочели да държат ролята си и решенията си в тайна, за да спасят кариерите си и начина си на живот. Това гарантира доходите им, тяхното положение в обществото и пенсиите им. Поверителността на информацията е всичко за тях.

Единствените хора, които ги превъзхождат, са членовете на висшите ешелони на властта във всяка държавна администрация, които наравно с тях просперират, знаейки, че достъпът до секретната информация им дава предимството да властват без отговорности и да грешат без последствия. Както и политическите им покровители, всички служители на разузнаването трябва да са твърди в убежденията си и да притежават морална смелост. Разузнаването предсказва близкото бъдеще, не преразказва на загрижените началници само последните събития. Всички са наясно, че CNN и BBC го правят много по-добре. Когато обаче на карта са заложени кариери, е по-лесно да се обясни миналото, отколкото да се предвиди бъдещето.

Практическите занятия целят да създават леснодостъпен разказ за събитията, които описват, придружени от професионални мнения за причините на тези събития и тяхното развитие. По деликатен начин те свързват белязаните академични справки и тривиалната, несериозна „популярна история“ на евтината журналистика. Кавичките са ясно отбелязани на местата, където е възможно. Списъкът с литература е предоставен на края на книгата за тези, които биха искали да се запознаят по-подробно със събитията и личностите в разказите. В края на краищата, историята е „непрестанен спор“.

При написването на тази книга бях подпомогнат от директора и персонала на Кралския институт на обединените служби в Уайтхол, и по-точно от техния търпелив и услужлив библиотекар Джон Монтгомъри. За подробностите по Виетнам дължа благодарностите си на дългогодишните ми приятели и колеги от Америка, и по-специално на полковник Джон Муун и полковник Джон Робинс от Армията на Съединените щати, за коментарите им по моите бележки, а също и за непубликуваните им мемоари за Офанзивата Тет. Нямаше да се справя и без помощта на Центъра за изучаване на конфликтите при Кралската военна академия в Сандхърст, осигурили ми подробностите за Барбароса и византийските порядки в обкръжението на Сталин, а Питър Шефърд с разказа си за срещата му с пиян японски инженер, разкрил му тайните на Пърл Харбър, заслужава цяла отделна книга.

За Фолкланд и войната в Залива декларирам личния си интерес, бидейки участник в двете войни. Най-добрите спомени за разузнавателната организация и операциите „на юг“ по време на Фолкландската война обаче получих от преките участници във войната. Нямаше да се справя и без помощта на много други представители на разузнавателните служби на различни държави.

Мисис Хюз-Уилсън също има голям принос към книгата, преписвайки по-голямата част от нея, и само търпението и компютърните умения на Катрин Корнс позволиха присъствието на картите. Книгата дължи много на тактичния си и търпелив редактор Марк Криън: ако изопачим старата военна истина — „няма добри автори, а само добри редактори“. Всички възможни грешки и пропуски обаче са мои. Те представляват двадесет и пет години от работата ми и мислите ми за „военното разузнаване“. Казвайки това, нямам предвид тежък, теоретичен текст за международни отношения. Вместо това се опитах да предоставя истински разкази за заинтересованите хора, които да придадат повече стойност на идеята, че „историята е роман, който вече е бил написан“. Тази книга е писана както за обикновения читател, така и за професионалния разузнавач. Надявам се, че и двете страни ще извлекат полза от моя труд.

Джон Хюз-Уилсън

Юни, 1999 г.

Глава 1
За разузнаването

Военното разузнаване, според стара поговорка, е един абсурд. Тази изтъркана шега има същия ефект върху професионалните разузнавачи, какъвто имат и шегите за намиране на петрол върху зъболекарите. Тя обаче е разпространена, защото историята изобилства със злополучни грешки на разузнаването. От най-старите известни документи чак до Войната в Персийския залив войниците на всички армии са били заварвани неподготвени. Как може военните да са толкова глупави?

Изненадата е един от основните принципи на войната. Всички висши военни училища и колежи по света учат студентите си как да постигат изненадата и как да се пазят от нея. Независимо от това, армията продължава да бъде изненадвана с непредсказуема честота. Дали това е предизвикано от глупостта на военните или от хитростта на врага?

Отговорът е — и от двете. Както всеки военен командир се надява да не бъде изненадан, така и всеки неприятел се старае да използва всеки възможен прийом да заблуди и обърка противника си. За да избегнат такива неприятни изненади, командирите разчитат на разузнавачите си. Понякога те успяват, понякога не. От успешното разузнаване зависят решенията и репутацията на командващите, а често и бъдещето на държавите им.

Интересът ни е насочен към разликата между решенията на военните и другите служби. Решенията на военното командване често имат повече тежест от тези на другите професии.

Нито една професия, с изключение на политик по време на война, не носи такава отговорност, каквато имат военните решения. Ако банкерът сбърка, икономиката се срива и хората губят спестяванията и работата си. Ако хирургът сгреши, пациентът може да умре. Но когато сгреши един генерал или адмирал, загиват войници и цивилни, в ужасяващи количества. Например: Хитлер и Фон Паулус изпратиха 250 000 души да загинат край Сталинград. От този четвърт милион само 5000 се върнаха от Русия. Дали Хитлер е щял да нареди на 6-та армия да атакува, ако е имал надлежна информация за плановете на руските генерали?

Независимо, че разузнаването помага, то не може да вземе решенията вместо самите командири. Дори изправени пред подробни, своевременни и подплатени с неоспорими доказателства доклади, историята показва, че твърдоглавите, самонадеяни и заблудени командири не са обръщали внимание на железните факти. Не е необходимо да се връщаме назад във времето да намерим доказателство за това.

През септември 1944 г. генерал „Бой“ Браунинг не обръща внимание на черно-белите въздушни снимки, предоставени му от майор Брайън Ъркърт, показващи присъствието на немска танкова дивизия на СС, групираща се пред Арнхем. Освен това, Браунинг бързо освобождава разузнавача под претекст, че „той е психически разстроен от стрес и много работа“. Ъркърт е изведен от щаба от директора на медицинските служби и изпратен на оздравителна почивка. Дни по-късно дойде поражението.

Заповедите на Браунинг доведоха до катастрофална загуба на Първа британска въздушна дивизия при злощастната операция „Маркет-Гардън“. Това можеше и да не стане, ако не беше решението на Браунинг, очевидно основано върху желанието, да не бъде оставен на заден план след края на войната, който всички погрешно смятаха, че е близо. Войниците на британските и полските въздушни сили платиха жестоката цена за самомнението и арогантността на Браунинг, с които отказа да приеме точната информация на разузнавателните му служби.

По ирония на съдбата, след години, когато Ъркърт беше главен съветник по въпросите за сигурността на Генералния секретар на ООН, той си спомни за събитията през онази есен с тъжни, почти подигравателни думи, които завършиха с: „Всъщност не виня генерал Браунинг, друго той и не можеше да направи.“

Общо взето, военните командири не са глупави. Дори и най-ограниченият генерал все някога е разбирал, че във войната винаги участват поне две страни и е искал да бъде победител. Победата му носи слава, богатство, награди и уважението на сънародниците му. Тогава защо повечето от тях правят такива непростими грешки?

Много често една загуба започва от лошото познаване на врага. Дали от прекалено голямо самочувствие, невежество, наивност или неспособност за правилна преценка на фактите, една военна загуба винаги е свързана с разузнавателна загуба. През 1941 г. в Малая британските и Кралските командири смятаха японците за дребни азиатци, неспособни да се бият в джунгла и да управляват модерни самолети, че не са никаква заплаха за тях. И сгрешиха.

Сега не проумяваме как такова подценяване може да се вмъкне във военната политика на една нация. Затова трябва да погледнем отблизо самия механизъм на разузнаването, смятано за мистериозно занятие, практикувано от анонимни мъже и жени, далеч от светлините на прожекторите. Дали техните грешки са причина за толкова много провали? Как може разузнаването да направи такива грешки?

Не трябва да се изненадваме. Имайки предвид колко е важна точната информация, военните никога не са били щедри по време на операции, които могат да спасят честта на армията. В повечето сухопътни, морски и въздушни войски на разузнаването е отредена ролята на Пепеляшка. Проблемът идва оттам, че пътят към военната слава минава винаги през успешните операции. Свалянето на вражески самолети, потапянето на кораби, взимането на пленници е сигурен начин да получиш признание във всяка военна организация. В резултат на това, разузнаването е смятано за блато или мистериозно свърталище на умни, но тежки и неудобни хора. Парадоксалното е, че всички военни училища по света изтъкват точно разузнаването и тила като два от основните елементи, осигуряващи успеха на командирите на полесражението. Това, че информацията на разузнаването може да бъде грешна или неточна, кара модерните разузнавателни служби да предоставят информацията по още по-убедителен и неоспорим начин. Тяхната цел е да накарат „клиентите“ си, военни или политически, да признаят истината, гледайки ги в лицето. За да постигне това, днешното военно разузнаване е станало система, предназначена да сведе грешките и недоглежданията до минимум. Този процес е известен като „информационен кръг“. Това е проста система за превръщането на суровата информация в обосновани сведения.

За нас е важно да разберем тези основни процеси в света на разузнаването. Чак тогава ще си изясним какво се е объркало в миналото и защо.

Информационният кръг

Разузнавателните сведения са информация, която е била систематично и професионално обработена и анализирана. Съществуват много определения за сведенията, но всеки професионалист от разузнаването знае какво се очаква от него. За тези хора има само едно определение — „обработена, точна информация, предоставена навреме, за да предприеме ръководството необходимите действия“.

Информационният кръг обикновено е представен като кръговрат (виж фиг. 1). Неточната информация говори сама за себе си. Никой не печели от грешни факти. Дори неопитните информатори се уволняват, ако не успеят да проверят източниците си. Служителите на разузнаването са изправени пред деликатен двубой: възможности срещу намерения.

(фиг. 1)

Възможности срещу намерения

Много е важно да се усети разликата между възможностите на потенциалния враг и неговите намерения, за да се разберат трудностите, пред които се изправят хората, доставящи информацията. Например, ако имам пистолет в чекмеджето, значи имам възможност за насилие, но няма доказателство за такива намерения. Аз съм само потенциална заплаха, защото притежавам предмет, създаден за убиване.

От друга страна, ако в ръката ми има само подострен молив, но аз го размахвам пред лицето ви, за да ви извадя окото, тогава съм много опасен индивид. Независимо, че възможностите ми за агресия са ограничени, намеренията ми ме правят сериозна заплаха.

При нашето разследване на разузнавателните грешки ще срещнем неведнъж този проблем с отделянето на възможностите от намеренията. Информационният кръг се опитва да раздели двете неща, но още може да спорим за резултатите. Мисля, че разликата е очевидна.

Причината е проста. Възможностите са лесни за измерване. Всеки може да преброи танкове или самолети, но да се преценят намеренията на противника за използването на тази техника е много трудно. Намеренията на един човек се менят като времето. Дори и най-доброто разузнаване се пречупва пред капризите на човешкото мислене. Какви ли са били истинските намерения на Саддам Хюсеин, преди да нападне Кувейт през 1990 г.?

Всъщност класическите оперативки от периода на студената война винаги бяха концентрирани около въпросите за възможностите на Съветския съюз и намеренията му да ги използва. През Студената война течеше настървено събиране на информация. За първи път в историята технологиите позволиха на разузнавателните организации да осъществят масирано събиране на информацията. Функциите на разузнаването се бяха свели до усвояването на огромни количества информация, в повечето случаи по много скъп начин. Изводите от анализа на тази информация обаче бяха твърде съмнителни и несигурни.

Това беше потвърдено на заседанието на НАТО през 1979 г., претъпкано със снимки на съветски танкове, оръдия, кораби, самолети и ракети. Точката на заседанието беше сложена от Върховния главнокомандващ на съюзническите сили, който каза на докладващия офицер: „Значи, в случая те ни превъзхождат.“

„Да, сър!“ — последва моментален отговор.

„А дали ще ги използват?“ — дойде логичният въпрос.

Съкрушен, докладващият офицер отговори: „Нямаме такава информация, сър. — И веднага ведро добави: — Но биха могли, сър!“

Понякога е невъзможно да не изпиташ съжаление към командир, получил такъв отговор. Възможности не винаги означават и намерения.

Изисквания на разузнаването

За да вникнем в разузнавателния процес, трябва пак да се върнем към нашия армейски командир и неговите желания. Първата фаза на информационния кръговрат е да определи изискванията на командването. Какво точно биха искали да знаят?

Учудващо е, че много командири не са се справили с тази важна задача. Много често командването разглежда потенциалните си врагове и разузнаването като една пречка пред техните внушителни планове. Дори при Ватерло двама от най-великите командващи, Наполеон и Уелингтън, пренебрегнаха намеренията и разположението на противника си, за да си водят тяхната собствена война, въпреки съвета на Макиавели отпреди триста години: „Нищо не заслужава по-голямо внимание на един генерал от това, как да пробие плановете на врага.“

Повечето разумни главнокомандващи обаче си задали този важен въпрос. Например: „Дали аржентинците ще нападнат Фолкландските острови? Ако да, кога, къде и с какви сили?“ Това е класически пример на информационното изискване на един командващ, което би задействало информационния кръговрат. Ако Британската комисия на съвместното разузнаване беше разнищила тези въпроси по-подробно и с по-ясни термини през 1981 г., Фолкландската война никога не би започнала така, както стана.

План за събиране на информацията

Различните изисквания после се предават към източниците и агенциите, които да събират информацията, като част от плана за събиране. За да се състави такъв план, е необходимо да се разберат силните и слабите страни на участващите агенции.

Например човешкото разузнаване, пътуващите агенти, традиционно поделение на ЦРУ, МИ-6, и легендата Джеймс Бонд са необходими за докладване на вражеските намерения, докато сателитните снимки (работата на Националната разузнавателна агенция на САЩ) се използват за преценка на вражеските възможности, измерени в танкове или ракети. И двете агенции ще се затруднят да си вършат работата, ако си разменят задачите, имайки предвид източниците на информация, с които работят. Очевидно е, че няма смисъл да се натоварва информационен източник или агенция със задача, която не е тяхна силна страна. Никой не очаква от морски радар да предостави информация за наземна ядрена база.

Планът за събиране на информация работи по следния начин:

План за събиране на информация

Информационно изискване на командването:

Дали врагът възнамерява да нападне? Ако да, кога, къде и с какви сили?

Кои са основните елементи на информацията?

● Разположение на вражеските сили.

● Състояние на готовност.

● Подготовка.

● Последователност на въздушните и морските маневри.

● Гражданска мобилизация.

● Транспортна подготовка.

● Изразени намерения.

Подробният план за събиране на информация се подготвя от служителите на разузнаването и се предава като задача на възможно повече източници и агенции. Не цялата събрана информация ще бъде секретна: по-важно е обаче, най-секретната да бъде отделена и агенциите да докладват в определения срок. Програмата по събирането се наблюдава и управлява регулярно. „Горещите“ новини се докладват незабавно. Планът за събиране на информация може да бъде разбит на още повече елементи, както се вижда от фиг. 2:

Основни информационни елементи на разузнавателния план

Източници и агенции

Човешки ресурси

Радисти

Схема

Дипломатически

Военни

Съюзници

Общодостъпни източници

Основни елементи на информацията

МИ-6, ЦРУ, КГБ

НРА (САЩ)

НРС (САЩ), СВРЦ (Англия)

Дипломатически мисии в чужбина

ГРУ (Русия)

САЩ, Англия, НАТО

CNN, BBC, медии, вестници

Къде се намират вражеските изтребители?

V

V

V

Има ли доказателства за презареждане с амуниции?

V

V

V

Дали пилотите са пуснати отпуска за уикенда?

V

V

V

V

Дали морската пехота е разпределена по корабите?

V

V

V

Каква е политиката на тяхното правителство?

V

V

V

V

Забелязва ли се цивилна мобилизация?

V

V

V

V

V

Сверка — обобщаване

Щом информацията е събрана, тя трябва да бъде сверена. Това може да е трудоемка и неблагодарна работа, но повечето от времето на оперативния служител е заета със съпоставяне и обобщаване на информацията, отколкото с нейното събиране. Тук работата опира до умния чиновник и е далеч от вълнуващия свят на пушките и ракетите. Днес процесът за сравнение и записване на данните е автоматизиран; по времето на Наполеон надеждата беше в перата и добрата памет. Интересното е, че най-добрият специалист по съветската армия на Хитлер, полковник Гелен, командващ Източната армия, който с къртовски труд беше събрал най-добрата информация за Източния фронт, беше много бързо вербуван от американската армия в края на 1945 г. По-късно Гелен стана основател на новите тайни служби на Западна Германия. Добрата база данни може да превъзмогне всякакви скрупули.

Съпоставянето на информацията е много важно и по друга причина. Днес модерната техника позволява системата да бъде натоварена с извънредно много информация. По време на войната във Виетнам американците държаха чекмеджетата пълни с неразгледани въздушни фотографии. Тази „информация от чекмеджетата“ стана и ироничният символ за неспособността на американското разузнаване да се справи с огромната информация. Просто нямаше достатъчно хора, за да бъдат разгледани снимките една по една. И кой знае, може би точно тази подробност, която можеше да спаси много хора във Виетнам, е била там и е нямало кой да я погледне.

Технологията превъзхожда ресурсите. Модерните полицейски камери за наблюдение страдат от същия проблем. Затова системата за съпоставяне на информацията трябва да има възможност за бързо възпроизвеждане, за да могат потребителите да имат достъп до тази информация, когато им е необходима. Само тогава тя ще има някаква стойност. За човека, който обработва информацията, най-големият грях е да разполага с нея, без да знае за това или без да може да я намери.

Тълкуване — какво означава всичко това?

Веднъж съпоставена, информацията след това трябва да бъде изтълкувана или обработена. Това означава, че тя е сравнявана със съществуващите данни, за да се даде отговор на четири основни въпроса:

● Вярно ли е?

● Кой е това?

● Какво точно прави?

● Какво означава това?

Върху обективните отговори на тези въпроси може да се базира успехът на целия процес на разузнаването. За голямо разочарование на технократите, човешкият фактор, с неговите експертизи, опит и интуиция не може да бъде надминат от машините. Тълкуването на информацията си остава дело на разузнавателните експерти.

Разпространение — да кажеш на шефа

Това е най-сложният и притеснителен процес. Независимо че екзекутирането на носителя на неблагоприятна информация отдавна е история, никоя бюрокрация не иска да предостави на военните или политическите си покровители неблагоприятна информация. Разузнавачите са хора като нас и желанието на нервния, амбициозния или подмазващ се офицер да скрои историята според желанията на началника си може да бъде много голямо. Кой не би се поблазнил от идеята да каже на Уинстън Чърчил или генерал Норман Шварцкопф („Бурята“) по време на Войната в залива, „Струва ми се, че грешите…“

Много често тълкуванията са изкривени, за да паснат на нечии политически предубеждения, както стана с Израел през 1973 г. с тяхното виждане, че „атаката не е възможна без пълна египетска мобилизация“. Още по-лошо е, когато докладите на разузнаването са изобщо подминати. През 1916 и 1917 г. началникът на разузнаването на Хейг, Шартерис, учтиво помоли подчинените си да не докладват лоши новини или информация, която противоречи на британската преценка за немската армия: „Не трябва да притесняваме Шефа с такива неща… това само го натъжава и депресира.“ Няма защита срещу такива бюрократични манипулации. В университетите такова поведение се описва като „интелектуална непочтеност“. През Първата световна война такова поведение доведе до посичането на стотици хиляди хора. Военните решения носят по-сурова отговорност, отколкото една дискредитирана академична теза.

Това означава, че един доклад трябва да се състои от точна, своевременна и подкрепена с факти информация, съдържаща коментари и преценки на специалисти. Той трябва да бъде защитен и от любопитни очи. Но най-вече информацията трябва да е брутално честна и обективна. Лесно е да се каже, но реално кой би искал да се противопостави на влиятелен политик или генерал с информация, че най-добрите им планове са пълна глупост или поне скоро ще бъдат, защото врагът не иска да им съдейства.

Геният на военното дело, Хитлер, който диктуваше и стратегическото и тактическото разположение на немската армия през Втората световна война, често изпадаше в ярост, когато някой от подчинените му противоречеше. В единия от случаите, преди последната руска атака до Сталинград смел разузнавач докладва на Хитлер за нарастващата сила на Съветския съюз в устието на Дон. Фюрерът избухва, крещейки: „Няма да търпя такива приказки в щаба ми… нелеп песимизъм!“, след което го напада пред изненадания поглед на генералите си. Нещастният офицер бе уволнен. Както знае всеки офицер, казването на истината може да повлияе лошо на кариерата.

Върхът на разузнавателния процес много често е наречен уредът И&П. „Индикатори и предупреждение“ е най-важният начин за проследяване на вражеските възможности и намерения. Той слива цялата известна информация в лесноразбираема матрица, често кодирана на принципа на цветовете на светофара: зелено, жълто и червено, в случай на опасност. Черното се използва за неизвестни. Този уред е подробна таблица, събрала в себе си цялата информация. Технически напредналите правителства, като това на САЩ, и високотехнологичните агенции, като Северноамериканското командване на противовъздушната отбрана, разчитат на сложните компютърни разработки на И&П. Традиционните политически зависими организации подценяват такава техническа придобивка под предлог, че й липсва тънкото чувство на елегантната „дипломатическа оценка“.

Сравнително простият дисплей на И&П обаче може да помогне на военните и политиците повече, отколкото способностите на индивидуалните умове, колкото и да са брилянтни и опитни. Това се дължи на факта, че той прилага безскрупулната академична дисциплина в преценките си, която не може да бъде отхвърлена. Например, ако по време на Кипърската криза през 1974 г., британското Външно министерство беше задало ключовите въпроси: „Дали турските самолети са в готовност за полет? Дали са заредени? Дали турските пилоти са в бойна готовност или са на почивка?“, може би щяха да получат по-смислени отговори. Ако външното министерство се беше вслушало в резултатите от военното политическото проучване на „Индикаторите и предупрежденията“ на Министерството на отбраната за намеренията на турското правителство в Кипър през 1974 г., основано върху отговорите на тези прости въпроси, то щеше да се избегне неудобното положение на външния министър и извиненията на кабинета. Факт, който все още се прикрива от срам.

Обективно направеният И&П, който извършва критичен анализ на източниците, може да обедини цялата информация и да даде реалистична оценка за възможностите и намеренията на потенциалния противник. Ако е невъзможно да се направи това, И&П дисплей ще покаже дори и на най-глупавия министър или командир какво точно липсва да се направи цялостен анализ.

След като се запознахте с процеса на разузнаването и забелязахте значението на информацията, можем да разгледаме истината около някои от разузнавателните грешки, които са в основата на армии, войни и орисии на цели народи. Нашите практически примери могат да бъдат разделени на подточки според стъпките на разузнавателния процес: неспособността да се събере, да се обработи, да се изтълкува и не на последно място неуспешното представяне на тази информация на тези, които наистина се нуждаят от нея.

Логично е да започнем пътуването ни из мрачния свят на разузнаването с разглеждането на една автентична грешка: нещастните офицери по времето на „Денят Д“, подведени от фактите, които прилежно бяха събрали, но не успяха да ги интерпретират. Несъмнено, те си свършиха работата, но не я свършиха добре.

Глава 2
Неправилно тълкуване
Десантът в Нормандия, 1944 г.

Ако десантните действия в Нормандия от 6 юни 1944 г. бяха завършили с неуспех, то втората половина на XX век щеше да се развие по друг начин. Ако е имало събитие от Втората световна война, което е можело да промени хода на историята, то отблъскването на Съюзниците от нормандските брегове щяло да доведе до катастрофа. Малко е била вероятността немските генерали да осъществят заговора си за бомбен атентат срещу победоносния Адолф Хитлер. Той можел да преразпредели Изтока и така да спечели време, докато междувременно на сцената щяха да се появят новите секретни оръжия, а Съветската армия, командвана от Сталин, щеше да се изправи срещу наново въоръжения Вермахт, снабден с великите изобретения на немската военна индустрия до момента.

Днес приемаме за даденост, че проведената на 6 гони 1944 г. операция, позната като „Десантните действия в Нормандия“, е била успешна. Тогава обаче съществувала реална опасност десантните действия да се провалят и немците да изчакат, за да отблъснат врага в морето, както направили в Диеп през 1942 г. Чърчил пък се страхувал да не се появи още един „първи ден при Сома“, взел 60 000 жертви. Освен това сутринта на 6 юни 1944 г. Айзенхауер тайно започнал да пише черновата на едно съобщение, което започвало с фразата: „Десантът в Нормандия се провали“, за случай, че нападението претърпи неуспех.

Но ако тогава немското разузнаване правилно било разтълкувало доказателствата, които имало, Айзенхауер щял да залезе като победен и опозорен командир. Но немският разузнавателен щаб бил объркан, измамен и изигран при погрешните тълкувания на намеренията на Съюзниците. Ключовите въпроси, задавани от служителите в разузнаването: „Ще нападнат ли съюзниците? И ако да — къде и с каква сила?“, получили три погрешни от четири възможни отговора от висшите офицери и техните началници.

Но ситуацията не се развила по този начин само защото немците не осъзнали, че Съюзниците пристигали. Напротив, те очаквали нападението. През януари 1944 г., командирът на Западните чуждестранни армии, полковник Барон Алексис фон Рьон, получил важно съобщение от таен агент на една от немските разузнавателни служби в Англия, в което се казвало, че се очаквало генерал Айзенхауер пак да пристигне в Англия. След поражението на немците в Северна Африка през 1943 г., една такава среща можела да означава само едно: 1944 г. се очаквало да бъде годината на Втория фронт и Айк щял да командва нахлуващите войски от Запад. Фон Рьон бил поласкан да узнае, че съобщението на неговия агент било продиктувано от агент Тейт, двоен агент на МИ-5.

Немският главнокомандващ Фон Рундщед и неговият атлантически заместник Ромел, командващ Армейска група Б, също осъзнавали опасността от нападението. Ключовият въпрос бил къде точно Съюзниците щели да атакуват. От другата страна на Канала дилемата на Фон Рундщет и Ромел отново била в желанието им да разберат ключовите теми, обсъждани от организаторите на десантната операция. Дори и Съюзниците да не можели да прикрият, че нападението било неизбежно, те решили да насадят объркване в немската разузнавателна служба. Организацията, която трябвало да заблуди немското висше командване, била уникална група, а именно „Съюзнически щаб за заблуждаващи действия“, известна като „Лондонска контролираща секция“. Нейната главна задача била да обърква немското висше командване и Хитлер относно намеренията на Съюзниците за десантните действия в Нормандия.

Лондонската контролираща секция била забележителна организация. Съответно на необичайната си задача, т.е., „да обърка и да победи немския разузнавателен щаб“, тя разполагала с няколко знаменити служители. Начело с полковник Джон Бейвън, нейния лидер, подкрепен от романиста Денис Уетли, от банкера Реджиналд Хоур и от брилянтния полиглот и заместник на Бейвън — полковник сър Роналд Уингейт, Лондонската контролираща секция би могла да се гордее с един по-мощен и по-талантлив състав от всеки друг военен персонал. Но което е най-важно, членовете на Лондонската контролираща секция притежавали стабилна мрежа от връзки с всички центрове или организации, както и влияние във всеки лагер на Съюзниците. Затова тя се ползвала с голямо доверие от всички началник-щабове на Съюзническите сили, начело с Чърчил и неговия военен кабинет. Доверието било много важно, защото тогава Лондонската контролираща секция координирала усилията на всички създадени и съревноваващи се съюзнически разузнавателни служби и съюзническите служби за сигурност в техните разузнавателни атаки срещу немските индикатори и предупредителни системи.

Хитлер добре осъзнавал, че главен приоритет на Съюзниците било да го измамят и заблудят. През март 1944 г. той казал на командирите си от Западния фронт: „Каквито и съсредоточавания на кораби да има, те не са доказателство или индикатор, че изборът за атака е паднал върху който и да е от секторите на «Дългия западен фронт» от Норвегия до Бискайския залив“. Както и други командири, дотогава Фюрерът считал, че бил единственият способен разузнавач и решил да диктува условията на своите разузнавачи-професионалисти.

Хитлер и военните му експерти били убедени, че за да се осъществи успешно нападение, Съюзниците трябвало да завземат пристанището, където щял да бъде извършен десантът. Това предубеждение, основаващо се на логичните военноморски съвети и опита от рейда (нападението) на Съюзническите сили в Диеп през 1942 г., щяло да навреди на която и да е разузнавателна преценка. Тогава от другата страна на Канала бил изобретен находчив план с единствената цел да подхранва тези немски предубеждения. Планът бил наречен с двусмисленото име „Поддръжник“.

„Поддръжник“ било името, което използвали Съюзниците, за да обединят в едно всичките действия за нарочно заблуждаване на врага, използвайки немската разузнавателна система за препредаване на фалшиви съобщения. Тези действия имали две основни цели: първо, да отслабят военните сили на Хитлер, карайки го да разпръсне ключовите си дивизии и армии в цяла Европа, от Норвегия до Балканския полуостров; втората цел била да забави немската реакция срещу нападението на Съюзниците за по-дълго време, държейки немските плановици в неведение относно това, дали първият десант нямало да бъде за заблуда.

За да осъществи това намерение, Лондонската контролираща секция на Бейвън предложила широковарираща поредица от заблуждаващи операции, която да подхранва немското разузнаване с информациите, които то искало да получи. Още повече, че използвайки истинска разузнавателна информация, Фон Рьон от Западните армии щял да получи точна картина за войските на Съюзниците. Истинското коварство се състояло във финото изопачаване на фактите, целящо да заблуди немския щаб за времето и мястото на десанта и за размера и разположението на съюзническите армии. Тези доклади били пълни с объркваща информация, която трябвало да бъде внедрена в немската разузнавателна система. Удивително е, но част от нея съдържала абсолютна истина. Единственият проблем пред немските плановици бил да открият коя част от информацията била истинска? На модерния език на разузнаването, целта на Лондонската контролираща секция била да залеят немската разузнавателна служба с данни, повечето от които били „мълва и клюки“.

Очевидната цел на плана „Поддръжник“ била необятна и по думите на Антъни Кейв Браун „той“ не бил нищо повече от една пълномащабна измама. Планът „Поддръжник“ бил разделен на шестнадесет военни хитрости или разузнавателни зони, като всяка имала за цел да подхранва съществуващата колекция от познати немски разузнавателни планове от незначителните шумове до електронното военно дело, от анализите на бомбените мишени до френската съпротива. В тази дейност британците получили неоценима помощ от УЛТРА (високо секретна, разгадаваща кодовете операция, провеждана в Блечли Парк), която им позволила да разчетат повечето от загадъчните съобщения („Енигма“) на Хитлер, понякога преди да ги видят получателите им. Използвайки УЛТРА, Съюзниците с голяма прецизност откривали каква информация се надявали да получат немците и за да им я предоставят по-късно за заблуда и дезинформация.

„Енигма“ била забележителен успех за британците. Независимо от това историите за проникването в апаратите, разпространяващи сведенията „Енигма“, може би съдържат най-много глупости, изписани за което и да било събитие по време на Втората световна война. Отначало енигмата не била триумф само на британските умения, защото поляците постигнали успех в разгадаването на данните, а французите научили на това британците.

Историята на апарата, разпространяващ сведенията енигма, или „Секретния цифров апарат“, както е истинското му име, започва от края на Първата световна война. През 1919 г. механичният шифроващ апарат, изглеждащ като обикновена пишеща машина в дървена кутия, бил доразвит от холандското изобретение от немеца Артър Шербиус и обявен за продажба като търговски продукт на Международния конгрес на пощенския съюз през 1923 г. Шербиус не продал много от продукта си и останал разочарован. Но през 1926 г. немската флота закупила няколко апарата, произвеждащи сведения енигма и ги преобразувала за военните си нужди.

През 1929 г. бдителен полски митничар във Варшава засякъл щайга, която уж съдържала радио оборудване, за чийто получател била посочена немска фирма. При извършването на обикновените митнически проверки се появил въодушевен служител от немското посолство, претендирайки, че била допусната грешка и че щайгата трябвало да бъде върната незабавно в Германия. Заинтригуван, митническият служител решил, че става нещо странно, но понеже било петък, се съгласил да свърши тази работа в понеделник сутринта. През почивката полският генерален щаб, информиран за инцидента от същия този митничар, отворил тайно щайгата и прекопирал скиците и снимките в нея.

Щайгата съдържала секретен шифроващ апарат „Енигма“ за немското посолство. Осъзнавайки потенциала на своето откритие, поляците започнали мъчителна работа по „противоположно инженерство“, за да пресъздадат апарата отново и да узнаят схемата за предаването на съобщения по него. Поляците имали невероятна мотивация. Между 1928 г. и 1932 г. немските въоръжени сили и чуждестранната им служба били снабдени с апарати „Енигма“, като шифроващото им устройство се смятало за непробиваемо.

През 1932 г. капитан Бертран, началникът на френския отдел, занимаващ се с шифри и кодове, вербувал немския агент Ханс Шмидт. Той работел в немския военен отдел по шифрите и кодовете. Като агент Асче, той станал редовен доставчик на кодове и наръчници на шифри за френското разузнаване, предавайки над 303 немски секретни документи, включително и едно дълго шифровано съобщение „Енигма“, както и няколко комплекта шифровани ключови кодове. Французите накарали Бертран да предложи тези разузнавателни похвати и на британците и поляците, които били приятелски настроени страни и също били разтревожени от стремежа на Хитлер към все по-голяма власт. По нареждане на британското министерство на външните работи обаче, британците отхвърлили разузнавателния материал, предложен от агент Асче.

Поляците с благодарност приели подаръка, предоставен им от Асче, и го предали на брилянтен екип млади математици от Познанския университет, които изучавали проникването в кодовите и шифроващите системи още в първи курс, като част от учебната им програма. В сътрудничество с французите и въоръжени с новите законно придобити апарати „Енигма“ и наръчниците с кодове, предоставени от Асче, Мариян Ржевски и двама асистенти от секретния екип под кодовото наименование BS-4 разгадали секретните системи на апаратите „Енигма“. През 30-те години на XX век те започнали да четат „над осемдесет процента“ от секретния обмен на немската военна информация. До 1937 г. полският математически екип успял да създаде елементарен механичен компютър, който да замени по-ранните им методи на разшифроване и четене на кодовете, при които използвали перфорирани карти или дълголистови „ключови кодове“.

Веднага щом Судетска Чехословакия паднала в ръцете на Хитлер след Мюнхен през 1938 г., поляците разбрали, че войната с Германия вече не можела да бъде предотвратена. През януари 1939 г. те провели секретна конференция на разузнаването в Париж, за да дискутират проникването и разчитането на шифрованата кодирана система заедно с британците. Според Мейер, ръководител на полското разузнаване, разочарованите поляци предложили малко информация на британците, защото било „очевидно“, че те не знаели нищо за апаратите „Енигма“ и било почти ясно, че нямало какво да им предложат в замяна.

До юли 1939 г. ситуацията се променила. Поляците вече не можели да разчитат трафика на информация „Енигма“, защото немците увеличили броя на роторите в информационните си апарати. Понеже войната била неизбежна, поляците нямали време да започват нов математически лов на шифровани кодове. Затова на 16 август 1939 г., 19 дни преди избухването на войната, капитан Бертран предал изготвеното от поляците копие на апарата „Енигма“, придружено от специална документация, кодове, шифри и дори технически чертежи на първия секретен Познански компютър на изненадания офицер за свръзка на Британските секретни служби в Блечли Парк. Британците получили тайното си оръжие за спечелването на войната наготово от поляците. Въоръжени с този безценен инструмент, развит и усъвършенстван, прецизиран, за промените, които водела със себе си войната, британските заблуждаващи служби можели не само да захранват немците с фалшива информация, но и да знаят във всеки момент ходовете на врага, преценявайки дали той е захапал подхвърлената му стръв.

Лондонската контролираща секция проницателно осъзнавала, че само няколко разузнавателни организации вярвали в лесно придобитата информация. Както богатият колекционер можел без колебание да откаже да приеме, че скъпото произведение на изкуството, което е закупил, е фалшификат, така и офицерите от разузнаването вярвали, че трудно придобитата информация е по-истинска от лесно придобитата. Това били глупости, но Бейвън и хората му подготвили поредици от изтичане на информация, които щели да достигнат до разузнавателните служби на полковник Фон Рьон по крайно заобиколен път. Затова използвали няколко тайни агенти в Мадрид, Швейцарската стокова борса и няколко набързо потулени пукнатини в информацията в неутралната преса.

Освен това Бейвън бил подпомогнат от един забележителен успех. От 1940 г. Британските служби за сигурност МИ-5 ефективно проучвали и контролирали всеки познат немски агент в Англия. Вместо да екзекутират повечето от „тъмните“ шпиони, изпращани от Абвера, немското разузнавателно бюро, през 1940 г. и 1941 г., специален британски екип от МИ-5 подготвял вербуването им още при пристигането им в Англия и по-късно организирал нещата така, че те да започнат да работят за британците, изпращайки фалшиви съобщения до бившите си началници. Изправени пред дилемата да се изправят пред стрелковия взвод на Лондонската кула или да прекарат времето си в топли, безопасни къщи, където щели да бъдат в домашен арест, снабдени с радио, за да изпращат фалшиви сигнали до немските контролиращи органи, повечето агенти ставали много отзивчиви към сътрудничеството с британците.

Използвайки мрежата от дългогодишни двойни агенти, създадена от МИ-5, Британският комитет за двойно кръстосана информация, оглавяван от Джон Мастерман, можел да изпраща на немците всякакви лъжи за успешното осъществяване на плана „Поддръжник“. Съобщението на агент Тейт за пристигането на Айзенхауер в Англия било първото от замаскираните лъжи, които щели да продължат до 6 юни 1944 г., деня на военния десант в Нормандия. Още шестима агенти, доверени на Британския комитет за двойно кръстосана информация, изпращали съобщения до немските си контролиращи служители на Абвера в Хамбург или Мадрид, предоставяйки им подробности като значки на военните, танкове, пехота, съсредоточаване на военните части по територията, интересуваща немците и разположението на самите войски.

При операцията „Твърдостта на Севера“ — един от подплановете на плана „Поддръжник“, било докладвано, че измислената „Британска 4-та армия“ се намирала край Единбург, в Шотландия, което било записано от двама двойни агенти на Британския комитет за двойно кръстосана информация, наречени Джеф и Мът. Те били лоялни норвежки патриоти, дезертирали при британците, когато пристигнали на тяхна територия. По своята митична мрежа, съставена от контакти и подагенти, двамата норвежци информирали Хамбург за новия командир на британската 4-та армия — генерал-лейтенант Андрю Торн, нарочно избран на този пост, защото бил личен познат на Хитлер, понеже преди войната бил британски военен аташе в Берлин. За по-голяма достоверност те подхвърлили в местната шотландска преса доклади на цивилните граждански комитети по посрещането и военните пътнотранспортни инциденти. Освен това, немците можели да засекат постоянните радиовръзки на „4-та армия“ по местното административно радио. Всъщност „4-та армия“ никога не била повече от 40 души, главно щабни офицери и няколко снабдени с безжична техника оператори, които произвеждали контролирани секретни съобщения по радиочестотите.

Тези оператори на безжична техника били следващата степен на концепцията за заблуда, изготвена от полковник Бейвън. Понеже знаел факта, че немският щаб щял да търси „допълнителна информация“ (доклади, предоставени от други източници, потвърждаващи получената от агентите информация), винаги готовият да помогне Бейвън старателно снабдил Фон Рьон и хората му с материала, от който имали нужда. Фалшивият щаб на „4-та армия“ и заетите му поделения предавали и получавали непрекъснато поток от достоверна информация така че отличната разузнавателна служба Абвер или службата за прихващане на непознати радиосигнали да го засекат.

Каквито и да били видовете съобщения, те били сравнявани от старателните служители на Абвера и предоставяни като доказателство, че по-голямата част от британската армия се събирала в Шотландия и се подготвяла за кампания в планинския или арктическия участъци. Придружени от разузнавателните снимки, направени при опасните полети на Кралските военновъздушни сили, тези сведения означавали само едно. Хитлер трябвало да изпрати в Норвегия поне 12 военни дивизии, които да предотвратят нападението, което никога не последвало, от армия, която всъщност никога не съществувала.

Тези разузнавателни доклади трябвало да бъдат допълнени от други източници, които лондонската контролираща секция знаела, че немците щели да използват. Фотографското разузнаване било малко вероятно да бъде използвано за проверяване разположението на британските войски в Единбург, които трябвало да проведат операцията „Твърдостта на Севера“ — едва няколко немски самолета имали квалификацията, обсега, оперативната височина или скоростта, за да преодолеят дългия полет над Северно море. Специално оборудваните за тази цел летящи на по-голяма височина немски самолети „Луфтвафе ПР“ можели лесно да преодолеят Кент. Затова организаторите на плана „Поддръжник“ решили да предоставят на немците „подходящи мишени, чрез които да захранят разузнавачите от Абвера с подходящата за тях информация“. Внимателен в изпълнението на задачата си, екипът на Бейвън решил да затвърди допълнително представата, че войските се събирали на югоизток. Това щяло да подсили отклонението на вниманието на немците от Нормандия и освен това щяло да ги накара да изпратят подкрепления в областта на Па дьо Кале.

На брега до Дувър бил построен фалшив склад за нефт, снабден с тръби, помпи, контейнери за нефта, като дори били отразени в пресата посещения на място от британския крал Джордж VI. Немските снимки, правени от 34 000 фута височина, не можели точно да отразят и разкрият, че заснетото било дървен фалшификат, измислен и наблюдаван при построяването му от илюзиониста Джаспър Маскелайн и Бейзил Спенс. Тълкувателите на снимките не можели точно да определят, че стотиците танкове, паркирани при овощните градини на Кент били само надуваеми гумени подобия на танковете „Шърман“. Дори един фермер наблюдавал как неговият бик влязъл в схватка с един от тези „танкове“ и силно изненадан видял как пробитият фалшификат се спукал и издишал. Флотските кораби в Медуей заедно с водолазите, които влизали и излизали от морето, също изглеждали като истински.

Когато доказателствата под формата на въздушни снимки били прибавени към докладите на агентите, анализите на обмена на информация, заедно с отразеното присъствие на генерал Джордж Патън в района, немските разузнавачи получили ясни според тях послания. 1-ва американска армейска група, командвана от Патън, била позиционирана в югоизточната част на Англия, точно срещу Па дьо Кале. Двойните агенти на Мастерман, Брутус и Гарбо, ентусиазирано докладвали всеки подправен детайл, докато двойният агент Тейт потвърждавал техните доклади в своите собствени радиосъобщения от Уей в Кент. „Нещо голямо се строи в областта на Дувър“, казал той на своя контролиращ служител. Всъщност Бейвън и неговата Лондонска контролираща секция изграждали илюзията, за да принудят немските танкови дивизии във Франция да се придвижат на 150 мили източно от истинското място на нападението.

Претенциозният Фон Рьон вече притежавал достатъчно ключови компоненти, които да сравнява в своя план: лъжливо съобщение за огромен строеж в района; информация, удостоверяваща пристигането на нови военни формирования в Англия; образно разузнаване, чиито въздушни снимки показвали огромно съсредоточаване на войски в района и най-вече на югоизток в Англия. Сега всичко зависело от Фон Рьон и интерпретацията на неговите експерти на получената до момента разузнавателна информация, която те проучвали и изучавали. Истинска ли е? Какви части са тези? Какво правели в момента Съюзниците? Какво значело всичко това?

Личната преценка на Фон Рьон била много важна, защото той се ползвал с голямо доверие от Хитлер. Но Фон Рьон трябвало да се бори с двама врагове, когато седнал в кабинета на Фюрера, опитвайки се да разтълкува пред него разузнавателните доклади, т.е., съюзническия щаб за заблуда, който си играел с него като въдичар с риба, и службата за сигурност на нацистката партия, която тогава контролирала всички немски разузнавателни служби.

В началото на 1944 г. началникът на военното разузнавателно бюро, Абвер, адмирал Канарис, бил отстранен от Хитлер и изпратен в пенсия. Вилхелм Канарис имал сложен характер и бил една загадка по време на войната. Директорът на британската секретна разузнавателна служба, известна като МИ-6, по-късно го описвал като „проклет смел мъж и истински патриот“, едно необичайно високо отличие, получавано някога от врага. Дали Канарис е бил водач на противонацистката съпротива и британски шпионин? Изглежда изненадващо и невероятно, но съществуват доказателства, че той поддържал тесни контакти със Стюърт Мензис, директор на МИ-6, които предизвиквали впоследствие съмнения за неговата роля в мистериозния обмен на разузнавателна информация между британците и немците, които ненавиждали нацистката партия. Тези подозрителни връзки между Абвера и МИ-6 повлияли на изхода от военния десант на 6 юни 1944 г.

Канарис бил съобразителен и смел морски офицер в Първата световна война, когато успял да се спаси от обречения военен комплекс „Дрезден“ в Чили през 1915 г. и придвижвайки се по суша до Буенос Айрес, се завърнал в Германия след поредица перипетии и приключения, достойни за роман. Щом се завърнал, той бил награден с Железен кръст и изпратен да изпълнява секретни разузнавателни задължения в Испания. Спасявайки се от британски заговор, организирал убийството му, Канарис избягал от Испания и когато войната приключила, го заварила като командир на боен кораб в Средиземно море, където потопил осемнадесет вражески кораба.

След войната Канарис се потопил в сенчестия свят на Следверсайския Райх и неговата неофициална секретна служба. През 1934 г. новият канцлер Адолф Хитлер му предложил работа начело на Абвера с думите: „Това, което искам от теб, е да изградиш разузнавателна служба, подобна на британската секретна служба.“ Канарис не бил нацист и когато войната избухнала, поредица от мистериозни разузнавателни успехи помогнали на британците. Например пакети с техническа информация от анонимен разносвач се оказвали пред вратата на британското посолство в Осло. С разрастването на войната изтичането на информация и връзките между Абвера и противниците им станали очевидни.

Подозрителният Хитлер накрая пенсионирал Канарис и предоставил неговите отговорности на основния му противник и предан член на нацистката партия, генерал Валтер Скеленберг[1], началник на разузнаването. Дискредитираният от Канарис Абвер бил обединен с партийното формирование на Шеленберг, за да образуват нацистката разузнавателна организация, т.е. службата за сигурност на Райха и разузнавателна служба под контрола на партията. Независимо че била образувана в разгара на войната, неизбежната бюрократична битка за надмощие избухнала с голяма сила между нацистките идеолози на Шеленберг и останките от Абвера, като всяка от страните искала да контролира своята зона, където се считала за експерт. По-късно военните разузнавателни професионалисти били окончателно победени от демагозите в нацистката партия.

Единствено Амт Мил, или военният отдел на новата разузнавателна организация бил още под контрола на Генералния щаб. Разузнавателният офицер от Амт Мил, който отговарял за британската територия, бил забавният екстроверт оберлейтенант Роджър Майкъл. Той, както и неговите офицери, ненавиждали своите партийни шефове. Но Роджър Майкъл се трудел в изключително неблагоприятна обстановка. Когато и да изпрател разузнавателен доклад, той неизменно бивал цензуриран от шефовете — нацистки идеолози, по-висшестоящи от него. Те намалявали наполовина всеки доклад, който той изпращал, за силата на врага в Англия. За всеки офицер, който бил професионален разузнавач, промененият разузнавателен доклад с мотиви по политически причини бил като да покажеш червена кърпа пред бик. Това поставяло под съмнение разузнавателните му професионални способности, съпричастност и обективност. Майкъл, който бил с гореща кръв, не правел изключение.

Полковник Фон Рьон намерил начин вбесените му подчинени да осуетяват намесата на нацистките шефове в разузнавателните им доклади, като им предоставили перфектни професионални разузнавателни преценки. Ако нацисткият началник решал да преправи докладите, най-доброто средство било да ги дублират, като начална мярка. Заради това през пролетта на 1944 г. Фон Рьон и Майкъл умножавали двойно в разузнавателните си доклади силата на съюзническите армии, убедени, че щом нацистките шефове ги намалят наполовина, при Хитлер щял да стигне истинският брой на вражеските войски. За да бъде по-правдоподобна тази схема, двамата заговорници безкритично получавали потока от информация за операцията „Твърдостта на Севера“, за „британската 4-та армия“ в Шотландия, за 1-ва американска армия, командвана от Патън и „военния строеж на югоизток в Англия“. По ирония на съдбата Фон Рьон и Майкъл се нуждаели от фалшивите доказателства на Лондонската контролираща секция толкова, колкото и съюзническият щаб за заблуда се нуждаел да ги изпрати. Само на фалшивите доклади за операцията „Твърдостта на Севера“ можело да се разчита, за да задоволят нуждата на немците от информация.

През май бил публикуван важният доклад „Подредба на вражеските войски за предстоящото нападение“ на Фон Рьон, който целял да запознае обществеността с опасността от него. За негов ужас нацистките шефове не докоснали цифрите за силата на Съюзниците. Причината била проста: нацисткият офицер, който отговарял за това, бил преместен на друго място. Разузнавателният доклад на Фон Рьон бил разпратен до всички официални разузнавателни служби, до всички военни формирования на Вермахта и до всички щабове на Запад. Фон Рьон не посмял да разкрие измамата, затова трябвало да приеме, че докладът, отпечатан от негово име, удвоявал силата на съюзническите войски в Англия от 40 дивизии на 80. Това всъщност била измама, която щяла да коства на Фон Рьон живота му.

Разузнавателните играчи от Лондонската контролираща секция на полковник Бейвън държали още един коз. По-добре би било, казвали си те, един немски генерал, ползващ се с доверието на Фюрера, да разпространява фалшивите доклади, с които захранили немската разузнавателна машина. Британците получили на тепсия този генерал. Генерал Фон Крамер бил пленен през май 1943 г., когато силите на Оста били победени в Тунис. Като военнопленник в Англия, здравето му се влошило и през май 1944 г. Червеният кръст уредил да го репатрират в Германия на неутрален шведски кораб. Щабът на Бейвън се подсигурил генералът да не напусне Англия с празни ръце. Пътешествието на Фон Крамер към кораба преминало през най-концентрираните с войски райони в Южна Англия и приключило там, където щабът на Патън бил готов да отплава и където бил за последна нощувка. Фон Крамер нямал представа къде е бил, но накрая бил поканен на официална вечеря (от военно благоприличие, като болен) от самия Патън. Освен това Фон Крамер се срещнал с няколко от „дивизионните командири“ на Патън, които се отнесли коректно към вражеския генерал, независимо че бил болен, като не пропускали да си прошепват от време на време тихи реплики, които включвали израза „Кале“.

Уловката проработила. До 24 май, 13 дни преди военния десант в Нормандия, Фон Крамер се завърнал в Берлин, докладвайки на място подробно на генерал Зейцлер, началник-щаб на Вермахта, всичко, което видял в Англия. Не било изненадващо, че неговата информация съвпаднала с всичко, събрано от немците до момента, и допринесла за допълнителното паралелно съпоставяне на данните и фактите от разузнавателния екип на Фон Рьон. Така през последните дни преди военния десант планът за заблуда, изготвен от Лондонската контролираща секция, бил в основата на преценките на немските разузнавателни служби. Дори Хитлер, въпреки почти женската си интуиция, накланяща везните в полза на Нормандия, в последния момент преместил разположението на своите войски. От 300 армейски дивизии само 60 били разположени на Западния фронт, което било по-малко от 20 процента. От тези 60 дивизии едва 8 можели да се противопоставят на вражеските войски, които щели да акостират на брега. Останалите били разпръснати между Балканския полуостров, Италия, Русия, Южна Франция, Дания, Холандия, Норвегия и най-вече в Па дьо Кале. От това, което разчели в немските информационни емисии на 1 и 2 юни, хората от щаба на Бейвън установили, че барон Ошима, японският пълномощник в Берлин, докладвал в Токио, че дори Адолф Хитлер преценявал, че основната атака щяла да бъде при Па дьо Кале, като на други места щели да бъдат проведени военни маневри само за заблуда на противника.

За Бейвън и Лондонската контролираща секция това бил разузнавателен триумф. Един малък и талантлив екип успешно дирижирал най-сложния план за заблуда срещу проницателен и компетентен противник. Един пропуск или грешка в сценария, един откъс от неправдоподобна история и можело да бъде разплетена измамната мрежа, която съдържали плана „Поддръжник“, операцията „Твърдостта на Севера“ и техните сглобени пластове, номера и измислици. Разгадавайки немските професионални разузнавателни методи и подпомогнато от факта че можело да чете съобщенията по апаратите „Енигма“, Лондонската контролираща секция успешно измамила в преценките им немските разузнавателни щабове за военния десант в Нормандия и принудила Фон Рьон и немската разузнавателна машина да направи това, което искали Съюзниците. Последните немски разузнавателни обобщения към края на май 1944 г. изглеждали като каталог на грешките, т.е., немците били убедени, че Съюзниците щели да атакуват само ако климатичните условия позволявали това, по тъмно и близо до голямо пристанище при прилив. Освен това немците били сигурни, че щяло да има няколко заблуждаващи врага маневрени десанта, които трябвало да въвлекат в битка немските резерви, като ги откъснат от зоната на същинската атака, т.е., Па дьо Кале.

За голяма изненада операциите за заблуда на врага, протичали успешно дори след като съюзническите войски акостирали на брега на 6 юни 1944 г. На 9 и 10 юни свежа вълна от съпротивителни атаки, тежки въздушни рейдове и подготовки около брега били нанесени срещу областта на Па дьо Кале. Двойните агенти на Мастерман изпращали обяснителни сведения, че военният десант в Нормандия бил отклоняване вниманието на врага от местоположението на същинската атака, т.е., акостирането на 1-ва американска армейска група на Патън, която щяла да излезе на брега в Па дьо Кале.

Фон Рьон, повярвал, че раздутите му цифрови данни в разузнавателните доклади били истински, започнал да ги разпраща като разузнавателни обобщения към щабовете на целия западен фронт на Вермахта и към военните формирования в региона. Съобщението гласяло: „По всяка вероятност се очаква голям вражески десант на белгийската брегова ивица на 10 юни.“ За да допълни погрешните си тълкувания на ситуацията и консултирайки се с маршал Кайтел и Йодъл, член на щаба на Фюрера, Фон Рьон допълнил фаталната операционна преценка така: „Изтеглянето на немските армейски сили от Па дьо Кале щеше да бъде неблагоразумен избор.“ Разузнавателните служби нямали право да включват в докладите си преценки за военните операции.

За да допълни и затвърди каталога от грешки, Рьон се свързал с разузнавателния офицер за свръзка на Хитлер, полковник Крумахер, и му предоставил обосновани разузнавателни доклади, чрез които настоявал, че всяко изтегляне на немските сили от Па дьо Кале щяло да бъде голяма грешка, освен това Фон Рьон притежавал разузнавателни сведения, че новото нападение щяло да бъде срещу 15-ти армейски сектор, предшествано от вълна съпротивителни атаки през нощта на 9 срещу 10 юни. Снабден с тези специални молби и искания от висш щабен офицер от разузнаването, Крумахер се съгласил да представи тази разузнавателна гледна точка на обедното съвещание, което Хитлер планирал да свика.

На това съвещание маршал Йодъл докладвал за разузнавателните оценки на Хитлер и за последното радиосъобщение на генерал Кулентал, получено от неговия агент Гарбо, в което се съобщавало за неизбежната военна атака срещу Па дьо Кале, която щяла да бъде проведена от несъществуващата 1-ва американска армейска група, разположена в Кент. Кулентал бил старши контролиращ агент в Португалия и Испания. Хитлер захапал стръвта. На среднощното съвещание, на 9 срещу 10 юни, висшият командир на немските армейски части наредил преустановяването на всякакво движение на войски от Па дьо Кале към Нормандия. Освен това фюрерът наредил допълнителни дивизии да се придвижат към 15-ти армейски сектор, вместо към напрегнатия боен фронт в Нормандия.

Хитлер нямало да бъде доволен от решенията си и от разузнавателните доклади на Кулентал, ако бил осъзнал, че радиосъобщенията на агент Гарбо се бавели поне два часа, преди да достигнат до Вермахта. Основният въпрос защо ефективната британска служба за сигурност не успяла да засече точно двучасовата трансмисия на съобщения и да улови незаконния изпращач в ефира, изглежда никога нямало да хрумне на наивните и лековерни Кулентал и Фон Рьон. Офицерите-разузнавачи винаги се нуждаели от развит критичен нюх, но никога не зачитали същността на нещата, когато на преден план се появявали поощрителните предубеждения, които спазвали надлежно.

В Лондон Бейвън и неговата Лондонска контролираща секция наблюдавали по картите си как придвижването на немските войски към Нормандия спряло, за да започне придвижването им към Па дьо Кале. Операцията „Твърдостта на Севера“ и планът „Поддръжник“ проработили. Дори тогава голямата разузнавателна заблуда не приключила, а продължила и през юли. В допълнение към измамното нападение в Кале на 10 юни, в края на юни се появили измамни сведения за въздушни и морски нападения и операции на Съюзниците в Болоня и Диеп. Тези маневри за заблуда на противника били успешни и накарали Хитлер да издаде заповед военните дивизии на територията на Па дьо Кале да бъдат в бойна готовност за контраатака срещу нападението. За Бейвън и Лондонската контролираща секция това било триумф на разузнавателната операция за заблуда на противника, а за разузнавателния щаб на Фон Рьон и немското висше командване — катастрофа.

Дали наистина Фон Рьон е бил некомпетентен разузнавач? Далеч не било така. Досието му до 1944 г. било забележително. Грешката му била, че е позволил на вярата му в собствената система да преодолее съмненията му и да не направи критични анализи. Старата разузнавателна преценка върху материала от източниците трябвало да отговаря на въпросите: Истина ли е? Достоверна ли е? Потвърдена ли е от други източници? Тогава, изглежда, тези правила били или провалени, или съсредоточени и пригодени към вражеския план за заблуда, понеже врагът, чрез апарата „Енигма“, знаел как работи немската разузнавателна система и как да я заблуди. Изправен пред важните въпроси „Ще нападне ли врагът? И ако да — къде, кога и с каква сила?“, немският разузнавателен щаб дал погрешни отговори. Това било грешка, причинила разрушаването на Берлин и предизвикала пълното поражение на Третия райх. Рядко можело да се случи в резултат на сгрешена разузнавателна преценка да има такива катастрофални последствия.

Историята за разузнавателната заблуда относно военния десант в Нормандия на 6 юни 1944 г. има постскриптум, който елегантно обобщава хитростта на Бейвън. В три сутринта на 6 юни 1944 г., двойният агент на Мастерман, Гарбо, френетично изпращал съобщения на немските си контролиращи агенти, като информирал, че съюзническите войски напускали лагера със специални торби, в случай че им прилошеело при пътуването по море. Едва призори съобщението пристигнало в Берлин, когато Съюзниците започнали да акостират, като така рекламирали открито правдоподобността на съобщенията на Гарбо, без да провалят съюзническите операции. Горчиво порицавал Гарбо своите контролиращи агенти: „Изпращам ви тези безценни сведения и сериозно се питам относно вашия професионализъм и отговорности.“ След два месеца Гарбо получил съобщение, че го награждават с Железен кръст от щаба на Хитлер.

Фон Рьон нямал този късмет. Той бил арестуван след бомбения заговор срещу Хитлер на 20 юли 1944 г. После към него се присъединил и бившият му началник адмирал Канарис, който е бил част от операцията за заблуда на противника и със сигурност е бил в постоянна връзка с британците. За нацистите относно двуличието на разузнаването, Абвера, последната капка преляла, когато Канарис предприел мистериозно пътуване до Франция през юни 1944 г. Неговият заместник Шеленберг имал информация, че Канарис разговарял с няколко генерали, замесени в заговора срещу Хитлер. След три дни той бил арестуван от Шеленберг и хората му. „Здравей — казал малкият адмирал на арестуващия го служител. — Очаквах те.“

На 11 октомври 1944 г. полковник барон Алексис фон Рьон, по-късно началник на западните армии от немския генерален щаб, бил екзекутиран от немските власти за държавна измяна при кървавата разправа с всички, заподозрени в заговора за бомбен атентат срещу Хитлер. Рядко офицер-разузнавач заплащал такава висока цена за това, че преценил фактите абсолютно погрешно. Канарис скоро щял да го последва. Нацистките партийни лидери и хората им, които проверявали старите офицери на Абвера, проучвайки записките, докладите и дневниците им, открили достатъчно сведения, уличаващи адмирала и хората му, че знаели много неща, за които трябвало да докладват, но не го направили. Последният началник на Абвера бил накрая заклеймен, че бил в тесни контакти с врага. Напразно Канарис протестирал, че контактите с врага били работа на секретните разузнавателни служби и че той бил лоялен към немците и не изменил на Третия райх. Той бил хвърлен в затвора. И когато Райхът се срутил покрай умопобъркания диктатор, Хитлер наредил да го убият.

Краят на Канарис не бил лесен. След като бил пребит от главорезите на нацистките партийни лидери, той бил бавно удушен, провесен на кука за месо на 9 април 1945 г. във Флосенбург. Канарис бил самотна жертва на нацисткото отмъщение. По свой начин и двамата немски офицери-разузнавачи, Фон Рьон и Канарис, били сред последните жертви на успешния план за заблуда на врага, проведен и дирижиран от Съюзниците за военния десант в Нормандия на 6 юни 1944 г.

[1] Валтер Фридрих Шеленберг от нем. Walter Friedrich Schellenberg (1910–1952), началник на шесто управление на РСХА. Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

Глава 3
„Другарят Сталин знае най-добре“[1]
Барбароса, 1941 г.

22 юни 1941 г. 01.45 ч. сутринта. Съветски влак с 1500 тона зърно се приближи към граничния пост Брест-Литовск на руско-германската граница. Влаковата композиция беше част от 200 000 тона зърно и 100 000 тона петролни продукти, доставяни всеки месец от Сталин в помощ на немската военна промишленост като част от договора с Адолф Хитлер по силата на споразумението за ненападение между нацистка Германия и Съветския съюз. Обстановката на границата беше спокойна. Съюзът на съветските социалистически републики и Нацисткият велик немски райх бяха съюзници по силата на официално споразумение.

След час и половина могъщият Вермахт премина на изток през същия този мост, започвайки поредната си светкавична война, с която сложи началото на нападението над комунистическа Русия. „Ще трябва само да ритнем вратата — хвалеше се Фюрерът пред приближените си — и изгнилата постройка на болшевишкия режим ще рухне.“ Нацистите вярваха, че всичко ще приключи до есента, най-късно до Коледа.

През 1941 г. Съветският съюз притежаваше най-голямата и осведомена разузнавателна служба в света. Под ръководството на революционния основател на съветските тайни служби Феликс Дзержински, през двайсетте години руското разузнаване се беше разраснало по големина и обхват, докато не достигна размерите, с които държеше под око целия руския живот, както и задграничните комунистически партии и чуждестранните дипломатически представителства. Малко неща убягваха на комунистите в Москва, благодарение на широката мрежа от агенти и симпатизанти. Другарят Сталин, Генерален секретар на Комунистическата партия на Съветския съюз, беше твърдо убеден, че последователите на Маркс и Ленин няма да са губещата страна в историческата битка на капиталистическата и комунистическата идеологии.

И все пак, призори на 22 юни 1941 г. повече от три милиона човека и 3350 танка от армиите на Райха навлязоха в Съветския съюз и завариха западните му граници неподготвени. Защо беше допуснат такъв провал в разузнаването, който доведе до най-разрушителната война в човешката история?

Отговорът е прост. Съветският диктатор не повярва на истината, представяна му нееднократно: нацистка Германия ще нападне Съюза на съветските социалистически републики. Сталин е основната причина за катастрофата в разузнаването, сполетяла Съветска Русия през 1941 г. Манията му да избегне войната с Третия райх, заедно с нежеланието да повярва на достоверна информация, че немците ще нападнат, доведоха до катастрофалния разгром на руснаците, при който операция „Барбароса“ ги изтика до самите порти на Москва.

Трудно е да се разберат мотивите на Сталин, но е ясно желанието му да спечели време. Той знаеше по-добре от всекиго, че Червената армия не е готова за война, и беше готов да пренебрегне и докладите за наближаващия проблем в напразните опити да убеди сам себе си, че това не може да се случи. Сталин очакваше война и наистина, финалният сблъсък между марксизма-ленинизма и капитализма беше исторически неизбежен. Проблемът на Сталин беше, че той още не беше готов за този етап, защото само преди три години той съзнателно беше разрушил армията си.

През пролетта на 1937 г. Сталин беше решил да изчисти Червената армия от „вътрешни врагове“. Този процес стана известен като „Големият терор“. За три години той екзекутира повечето от висшия команден състав чрез скалъпени обвинения. Това беше ужасно клане: 75 от 80 членове на Военния съвет бяха убити; всички командири на военни окръзи; две трети от командващите дивизии, половината бригадни командири и над 400 от 456 полковници бяха екзекутирани. Главата на Червената армия беше отсечена от самия Сталин.

Затова не беше учудващо, че нападението срещу съседна Финландия през 1939 г. завърши с провал. 200-хилядната финландска защита разсече милионната съветска армия на парчета, причинявайки четвърт милион човешки жертви за руснаците. Давид не само смаза Голиат, но и го представи като некомпетентен хлапак. Факт, който беше известен само на Сталин.

Изненадващото нападение, известно като „Барбароса“, до голяма степен се дължи на вътрешната кухина в потайната и коварна психика на Сталин. Той е притежавал абсолютната власт в СССР, но в сърцето си той е изпадал в ужас от мисълта да я загуби. И докато можеше да диктува събитията в Съветския съюз, убивайки истинските и измислените си врагове, един човек извън обсега му представляваше смъртна заплаха за комунистическия режим.

Погледнати в тази светлина, много от действията на Сталин придобиват разбираем и рационален смисъл. Според странните стандарти на параноични диктатори поведението на Сталин придобива куриозен смисъл. Според него, той трябваше да предотврати една евентуална война, докато не е готов за историческия двубой на идеологиите. Ако разберем този мироглед на Сталин, тогава опитите му да игнорира недвусмислените доклади на разузнаването стават логични. Това е ярък пример за кошмара на един разузнавач: командир, който потъпква актуална информация заради собствените си възгледи. Сталин не беше нито първият, нито последният главнокомандващ, който произнесе безсмъртната фраза: „Аз сам съм си разузнавач!“ Както показаха събитията, обаче, той не беше от най-добрите.

Фактите говорят за себе си: над 90 предупреждения за атака срещу Съветския съюз бяха сведени до знанието на Сталин между юли, 1940 и 22 юни 1941 г. Всички те бяха професионално подредени, преценени и интерпретирани, за да му бъдат представени като на върховен главнокомандващ. Нито едно от тези предупреждения не беше одобрено. Последствията от това бездействие бяха загуба на 4 милиона войници, 2 милиона от които военнопленници, 14 000 самолета, 20 000 оръдия и 17 000 танка в боевете между юни и декември 1941 г., позволили на немската армия да стигне до предградията на Москва.

За да разберем случилото се, трябва да се върнем три години назад в Мюнхен. Мюнхенското споразумение от 1938 г. се превърна в голям удар за Съветския съюз. За убедения в марксистката догма за непредотвратимата Франко-Германска капиталистическа война, Съветският съюз, който още вярваше, че „колективната сигурност“ ще удържи надигащата се Германия на Хитлер, Мюнхен очерта нова и опасна Европа. Майски, съветският посланик в Лондон, предупреди Москва, че международните отношения вече навлязоха в ерата на грубата сила, варварството и политиката на железния юмрук. По нататък положението на СССР в следмюнхенския свят беше предопределено от бруталната политика на Великобритания и Франция: „Целите на британското Министерство на външните работи са две: мир на всяка цена, тайно споразумение с агресорите в ущърб на трети страни.“

Такова споразумение с Хитлер беше разглеждано от Сталин и неговите съветници като антикомунистическо, насочено срещу Русия, и затова представляващо заплаха за СССР. В Съветския съюз все повече вярваха, че Англия и Франция биха се радвали на един евентуален конфликт между СССР и Германия, защото той ще отвлече вниманието на Хитлер от тях самите.

Изказването на Алан Кларк за съветниците на Хитлер — „суета и самозаблуда“ са измежду по-малките грехове на деспотичните дворове, еднакво важи и за следреволюционното обкръжение на Сталин и неговите приятели болшевики, при които властваха параноята и конспирацията. Всички обективни анализи бяха изопачавани от комунистически предубеждения и догми, а добавяйки към тях и страха от капиталистически заговори, водеха до безмилостното издирване на предатели и контрареволюционери.

Сталин задълбочи объркването в Москва с решението си да убие аналитиците в неговото разузнаване. Както Червената армия по-рано, така и НРО (Външното разузнаване) и НКВД/НКГБ (Националния комитет за държавна сигурност) претърпяха безмилостна чистка между 1937 и 1939 г. Създателят на провалилата се колективна безопасност на външната политика беше премахнат след мюнхенските събития през 1939 г. и на негово място застана воденият от Сталин комитет. Изненадващо Литвинов остана жив. Подчинените му обаче, не. Много от дипломатите и други служители на външното министерство, обявени за „контрареволюционни елементи“, изчезнаха за една нощ, ликвидирани в чистката, засегнала съветския живот в годините преди Втората световна война.

Имайки предвид тези събития, не трябва да се изненадваме, че на Сталин му липсваше точна информация в годините след Мюнхен. Повечето от тези, които можеха да разберат на какво са способни Англия и Франция, бяха или мъртви, или изпратени на „честна пролетарска работа“ в лагерите на Гулаг. Тези, които оживяха, не се обаждаха, за да оцелеят. Само много смел човек би оспорил разбиранията на другаря Сталин за събитията през 1939–1940 г.

Иронията беше, че периодът след Мюнхен маркира краят на отстъплението на англичаните и французите. Циничното нападение на Хитлер над опустошената Чехословакия през 1939 г. само затвърди намеренията на Съюзниците и убедиха политиците, че англо-френският сблъсък с Германия е неизбежен. Руснаците го разбраха по друг начин. Според Сталин по западната граница на СССР сега се разхождаше див и гладен фашистки вълк, насърчаван от предателските капиталистически демокрации. Трябваше да се търси споразумение с Германия: Сталин вярваше, че трябва да откупи Хитлер на всяка цена. Ако мюнхенските събития съюзиха западните демокрации за борба с Нацистка Германия, колкото и да е парадоксално, същите събития подтикнаха Сталин да подпише договора Рибентроп-Молотов през август 1939 г.

Със съветската политика за избягване на войната с Германия Британия и Франция заиграха второстепенна роля. Сега съветското ръководство се виждаше изолирано в един опасен свят. В отчаянието си Сталин заповяда на Молотов да търси съюзничество, което би принудило Германия да подпише пакт за ненападение. Разтрогването на мюнхенския мир от Хитлер през 1939 г. само ускори този процес. Преди да се обърне към Германия, Сталин опита още веднъж да преговаря със Западните съюзници, макар да знаеше, че нито Британия, нито Франция могат да опазят новите си източни клиенти Полша и Румъния. През април 1939 г., Сталин предложи нов тристранен договор, за да създаде колективен алианс за защита на Източна Европа и съответно на СССР от Хитлер, в кой го да участват Британия, Франция и СССР.

Дали тази стъпка целеше да упражни натиск върху Хитлер, да спечели време или да запази вратичките на Сталин отворени, не се знае. Френският и британският отговори също бяха двусмислени. Те излязоха с предложение за военен съюз, според който Русия да им помогне, ако Полша бъде нападната, защото Европа беше наясно, че Полша е следващата държава за нападение в списъка на Хитлер. Сталин изтълкува предложението като циничен опит СССР да бъде въвлечен във войната с Полша. Независимо от това, за да постигне някакво споразумение, той изпрати емисари от изчистеното Министерство на външните работи да ухажват поляците и новите им съюзници. Когато и да започнеше войната, Сталин нямаше намерение да се сражава с немците сам.

Преговорите за тристранното съюзничество се проточиха през цялото лято на 1939 г. Франция и Англия видяха в тях опит за сплашване на Хитлер и упражняване на политически натиск върху Берлин. Англичаните се опитваха да спечелят време. Французите се страхуваха, че ако преговорите пропаднат, Сталин трябва да сключи сделка с Хитлер. Сталин имаше съвсем различни наблюдения върху преговорите. Делегации от ниско равнище, без право да подписват договори, само затвърдиха мнението на руския диктатор за капиталистическото двуличие. На него му трябваше резултат. И колкото по-бързо, толкова по-добре.

Изнервен от липсата на прогрес в тристранните преговори и под натиска на контраатаките на Германия, целящи да развържат ръцете на Хитлер за нападение над Полша, през 1939 г. Сталин реши да подпише договор с кръвния си враг. Изненадващо, той разреши на Молотов да започне преговори с Рибентроп. Само че този път преговорите се дирижираха от НКВД (службата, ръководена от Берия, началник на сигурността на Сталин), а не от предпазливите и наплашени дипломати. На 23 август Рибентроп пристигна в Москва. Нацистко-съветският договор беше подписан на следващия ден, 24 август, осем дни преди нападението на Хитлер над Полша. Според един журналист този договор между тирани „вцепени света“. Хитлер получи свободата за нападение, а Сталин — лелеяната гаранция за мир. След заминаването на немската делегация Сталин съобщи с облекчение: „Съветското правителство приема този нов договор много сериозно… Съветският съюз никога няма да предаде партньорите си.“ Той говореше сериозно. Доказателството за това е, че в следващите осемнадесет седмици той упорито отхвърляше всички доказателства, че партньорът му се готви да го нападне. Дали това бяха изчисления, наивност или страх, никога няма да узнаем. Семената на катастрофата, наречена в историята „Барбароса“ бяха посети.

Вече подписал споразумението, Сталин беше твърдо решен да устои на думата си. Най-шокираща част от отстъплението пред Германия бяха серията от политически и икономически жестове за умилостивяването на Хитлер. Някои бяха същински театър, като случката на Московската жп гара, когато Сталин прегърна германския посланик и му се закле във вечна дружба. Историята премълчава за отговора на изтънчения Фон Шуленбург на този публичен израз на грузинската емоционалност.

Фалшът беше навсякъде. На 8 май 1941 г. ТАСС съобщи, че няма струпване на германски части по руската граница. Съществуваха маса доказателства за обратното и Сталин знаеше за тях. Немските разузнавателни полети също оставаха незабелязани, дори след като един от тях се разби в Ровно на 15 април 1941 г. с изобличаваща разузнавателна апаратура и снимки на борда. Съветската противовъздушна отбрана имаше забрана да открива огън по немските самолети, дори когато навлязат в съветското въздушно пространство. Между есента на 1939 г. и пролетта на 1941 г. Сталин беше готов на всякакви унижения, за да предотврати войната.

Не е трудно да разберем замисъла на Сталин. По-късно самият той е споменал: „Мислех, че ще успея да спечеля още шест месеца.“ Целта на Сталин е била да отложи започването на войната, докато Съветският съюз не бъде готов за нея, някъде към 1942 г. За съжаление той е мислил, че това зависи само от него. Всеки съветник, донесъл новина, противоречаща на възгледите на вожда беше считан за противник на „мира“. Служител в разузнаването на Сталин през пролетта на 1941 г. беше станала нежелана и опасна длъжност. Последното, което искаше Сталин, беше обективна информация, която би го принудила да предприеме някакви действия.

Тази изопачена логика е главната причина Сталин да не обърне внимание на предупрежденията за германското нападение. А те не липсваха. В края на юни 1940 г. в Москва пристигат първите предупреждения за намеренията на Хитлер. Произходът им остана неизвестен, но те бяха потвърдени неведнъж в последвалите над деветдесет доклада между юли 1940 г. и 22 юни 1941 г. Всички бяха точни, правдоподобни и потвърдени от други източници. Сталин не обръща внимание на тези доклади. На 25 декември 1940 г., съветското аташе в Берлин предава в резюме 21-ва Директива на Фюрера от 18 декември 1940 г., която съдържа оперативни данни за „Барбароса“, а на 1 март 1941 г., Съмнър Уелс, американският заместник-министър на външните работи, привиква и излага пред съветския посланик детайлите за наближаващото немско нападение. Неговият източник е американският младши икономически съветник в Берлин Сам И. Уудс, който пък получава информацията от недоволен, антинацистки настроен чиновник в берлинското Министерство на търговията, притежаващ плановете за нападение през пролетта на 1941 г.

Съветският посланик е изненадан още повече, когато разбира, че американският съветник е получил тази информация през август 1940 г. Притеснени за достоверността й, американските власти я предават за потвърждение на ФБР през януари 1941 г., преди да я представят на посланика. След продължителна проверка достоверността на информацията се потвърждава. При срещата Уелс казва на посланика, че „доказателствата са така неоспорими, че трябва незабавно да се предадат на министъра на външните работи Молотов“. Според самия Уелс посланик Урмански пребледнял след тези думи. Сталин обаче реагира по различен начин. Той прибира доклада в сейфа и го оставя да отлежава.

Обяснението за тази реакция е просто: както повечето диктатори, Сталин се беше обградил с разузнаване, което да отразява собствените му възгледи. Ако служителите му искаха да оцелеят, трябваше да представят само „правилната“ информация на вожда. Генерал Голиков, началник на разузнаването на Сталин, известен не толкова с аналитичните си умения, колкото с предаността си към партията и режима, имаше за задача да отсява информацията, разделяйки я на „достоверна“ и „непотвърдена“. Под „достоверна“ информация през 1941 г. се разбираше всичко, съвпадащо с възгледите на другаря Сталин. Склонността на Сталин към самозаблуда беше подсилвана от всички страни.

Повишението на Голиков като началник на ГРУ (Съветското военно разузнаване) през 1940 г., беше придружено от тъжно напиване с колегите му, отколкото с обичайното празнуване в офиса. Седемте му предшественици бяха разстреляни по заповед на Сталин.

Но Голиков оцеля, независимо че тези, които го наследиха на този пост, също бяха разстреляни. Как успя да го направи, си остава загадка. След германското нападение Голиков беше изпратен в Англия да ръководи мрежата от агенти на ГРУ — факт, от който англичаните не бяха във възторг. Според дешифрираната информация на Генералния щаб в Англия имаше поне тридесет и трима предатели, работещи за Москва, сред които и влиятелни личности, в допълнение към „известната петорка“, обичайните заподозрени — Филби, Бърджис, Маклийн, Блънт и Кеърнкрос. Съветското правителство трябва да е било сигурно в английската си разузнавателна мрежа, за да позволи на началника на ГРУ да я ръководи от Англия.

Голиков се ползваше с доверието на Сталин. През 1940 г. по негова заповед той се среща с двадесет и петимата най-старши офицери на ГРУ, казвайки им, че „нацистко-съветското споразумение, което е плод на политическия гений на другаря Сталин, не е нищо повече от моментна хитрина, и че Хитлер никога не би посмял да нападне Русия, защото не е ненормален, и че за един реалист такова нападение би означавало самоубийство“. В най-добрия случай, това беше едно самозалъгване, а в най-лошия, пълна самозаблуда на Голиков. За да оцелее като началник на разузнавателните служби, той трябваше да спазва угодническите норми и да следва заръките на Партията и Великия вожд.

Голиков почина в съня си през 1980 г. Чак тогава цялата истина излезе наяве. Обикновеното момче от селски произход, както беше написал в автобиографията си, беше излъгало за произхода си, както и много други, за да оцелее през Революцията. Преди Великата война през 1911 г. Голиков е кадет в Царската кавалеристка академия (което би било трудно за момче, представящо се за 11-годишно), а след 1918 г. печели доверието на партията с репутацията си на безмилостен убиец в репресиите срещу селяните и кулаците. През 1940 г. Сталин го избира за началник на ГРУ защото вярва в славянската му преданост към партията и към нейния лидер. Той беше сигурен, че Голиков ще изпълнява заповедите му, без да задава излишни въпроси.

Заедно с военнокомандващите Тимошенко и Жуков, Голиков и Сталин стават съучастници в заговор, за да осигурят пълното бездействие на съветското разузнаване до нападението на Германия на 22 юни 1941 г. На 20 април 1941 г., размахвайки последното предупреждение на разузнаването за предстоящо нападение, Голиков повтаря думите, които Сталин му е изкрещял в лицето минути преди това: „Това не е истина. Това е английска провокация! Разследвайте!“

Голиков не беше единственият. Колегите му, Меркулов — грузинският глава на НКГБ и Фитин — началник на Международния отдел, бяха предприели същата животоспасяваща стратегия. И двамата бяха решили да не влизат в пререкания относно трупащата се информация за „Барбароса“. Дори когато Фитин предлага да изпратят предупреждение към Сталин, подписано и от двамата, изплашеният Меркулов отказва с думите: „Не, там горе (другарят Сталин) разбира повече от разузнаване, отколкото ние двамата. Другарят Сталин знае най-добре.“ За началник на националната разузнавателна служба това е забележително изказване.

Имайки такива съветници, Сталин можеше спокойно да се залъгва за намеренията на Германия. Когато през април 1941 г. Чърчил изпраща на Сталин лично съобщение чрез „доверен агент“, за да го предупреди, че елитните нацистки дивизии са разположени в Краков, а не на Балканите, Сталин изписва отстрани — „Поредната английска провокация!“ и прибира съобщението, без да предприеме нищо. Своевременното съобщение на Чърчил не беше единственото. Можем да проследим историческата последователност на информационния поток преди „Барбароса“ и отказа на Сталин да го признае. Фактите са изненадващи.

На 22 юли 1940 г. началникът „Кадри“ в германската армия, генерал Франц Халдер, отбелязва, че Хитлер иска да планира нападение над Русия. Седмица по-късно е документирано изказването на Йодъл и Хитлер, че Русия трябва да бъде смазана. На 9 август 1940 г. Върховното немско командване издава директива „Ото“, предварителния план за нападение по източния фронт през пролетта на 1941 г., а на 8 септември 1940 г. новият генерал на интендантството на Вермахта, Зосен, слага плана — заповед за нападение на Русия в сейфа си. Има достатъчно доказателства, че Сталин е бил уведомен за тези намерения на Германия.

На 1 юли 1940 г. Чърчил пише писмо до Сталин, в което го уведомява за плановете на Хитлер. Писмото на английския министър-председател се оказва написано от неподходящ човек в неподходящо време. Сталин го тълкува като опит СССР да бъде въвлечен в изгубената война на Англия, а имайки предвид че е написано от антиболшевика Чърчил, Сталин смята, че е поредният опит за провокация. Той предава това писмо на немския посланик Фон Шуленбург като поредно доказателство за коварството на Албион. Никой нямаше да обвини другаря Сталин в загуба на вяра в нацистко-съветския пакт с неговия съюзник хер Хитлер.

За да попълним каталога с отхвърлените предупреждения, трябва да споменем данните, доставяни на Сталин от първокласни разузнавачи в тила на воюващите страни. Например Джон Кеърнкрос (по-късно изобличен като „петия човек на КГБ в Англия“) беше личен секретар на лорд Хенки, министър в правителството на Чърчил, отговарящ за британските разузнавателни служби. Не ни е известно какво е изпращал той в Москва, но Олег Гордиевски твърди, че в архивите на КГБ се намират тонове документи, получени от Кеърнкрос след вербуването му през септември 1941 г.

Информацията от Англия беше потвърдена и от други източници. Шпионската мрежа „Шулц-Бойзен“ в немското въздушно министерство, „Червеният оркестър“ в Трепер и предателят Фон Шелиха в посолството на Германия във Варшава допринесоха със своите предупредителни доклади, получени от Голиков в Москва. Всички те потвърдиха, че Хитлер се готви да нападне СССР през пролетта на 1941 г.

Както всяка военна операция, подготвяна от немското командване, „Барбароса“ беше придружена от план за заблуда на противниците. Мерките за заблуда бяха най-мащабните от всички, използвани досега от Вермахта. Хитлер искаше да заблуди противника си, че навлиза в Балканите, а освен това прехвърлянето на войски на Изток през зимата на 1940–1941 г. целяло да заблуди англичаните, че операцията за нападение на Англия „Морски лъв“ се отменя. Мащабното разгръщане на войските при „Барбароса“ беше измамно представено като подготовка за нападение на Англия.

Независимо че заповедта на германското командване завърши с думите: „Колкото е по-голяма концентрацията на пашите войски на Изток, толкова по-трудно ще разберат истинските ни намерения…“ Желателни са предложения от подчинените единици, заблудата имаше успех, ако не се обръща внимание на придружаващите я многочислени предупреждения. Ушите на Сталин обаче бяха глухи, а очите заслепени. Той не обръщаше внимание на доказателствата, ако не съвпадаха със собствените му схващания за разузнаване. Всичко друго беше окачествявано като провокация и дезинформация. Накрая Сталин вярваше само на това, на което искаше да вярва. През юни 1941 г., посланикът на Германия Фон Шуленбург съобщи на новия началник на съветския отдел за международни отношения: „Ще направя нещо, което никога не е правено в историята на дипломацията… тайна номер едно на Германия е, че Хитлер е решил да започне война срещу вас на 22 юни.“ Репликата на Сталин пред Политбюро гласеше: „Дезинформацията е стигнала дипломатическо ниво.“

Трудно е да си представим, че разполагайки с толкова информация, руснаците ще бъдат изненадани от операция „Барбароса“. Но те бяха. Сталин дори не обърна внимание на подробен доклад за „Барбароса“ от най-титулувания агент на НКГБ в Япония — Рихард Зорге. И го направи така, че остави най-доверения шпионин на комунистите да проплаче в ръцете на любовницата си: „Москва не ми вярва. Сталин не вярва на информацията от Зорге, че девет немски армии, разделени на 150 дивизии, се групират за нападение срещу СССР. Сталин се отрече от Зорге, наричайки го «малко лайно, установило се добре в Япония».“

Той не обърна внимание и на такива подробности като разположението на дивизиите на Луфтвафе и танковите поделения в Полша, изказването на Хитлер пред съюзника му, югославския Принц Павел, че ще нападне СССР в средата на юни, копието от схематичното изложение на заповедта за „Барбароса“, усиления немски железопътен трафик към изток, запитванията от германското правителство за хиляди карти на Балтийските републики и западните части на СССР, подробните доклади за целите и заповедите, получени от предателите в редиците на Вермахта, и не на последно място на подробните инструкции, дадени на 9 юни 1941 г. на посланик Фон Шуленбург да „изгори всички документи и да бъде готов да напусне Москва“. Информацията на съветското разузнаване беше събрана и обработена от всевъзможни източници и агенции.

Някои от сигналите дойдоха по ексцентричен начин. Така стана в случката с пияния професор, приличаща повече на филмов сценарий, отколкото на реалност. На дипломатически прием на 15 май професор Карл Бьомер, завеждащ международната пресслужба на Гьобелс, заяви, размахвайки чаша пред смаяните журналисти и дипломати, че скоро ще освободи сегашния си пост, защото е бил повишен и ще стане комендант на Крим след превземането на Русия на 22 юни. Имайки предвид бохемския нрав на Бьомер и че никога не е крил нищо от журналистите, тази хвалба на пияния нацист трябвало да бъде приета по-сериозно, още повече, че след това Бьомер беше освободен от поста си и арестуван от Гестапо.

Още по-сериозно предупреждение дойде от майор на Луфтвафе на прощалното тържество на първия секретар на американското посолство в Берлин през април. След като беше представен от секретаря Патерсън на съветския си колега, майорът разкри, че неговият ескадрон току-що беше преместен от Северна Африка, където е бил под командването на Ромел, в Лодж, Полша. Накрая майорът добави: „Знам, че не трябва да ви казвам тези неща, но не искам да се случи нещо между нашите страни.“ Тази информация веднага беше предадена в Москва, където я класифицираха като „поредната провокация“.

Сталин упорито отказваше да повярва на докладите. Последните дни преди войната немските дезертьори, които минаваха границата и носеха информация за разположението на дивизиите си, бяха обявявани за провокатори и разстрелвани по заповед на Сталин. Данните за немското нападение не стигаха нито до Тимошенко в Комисариата по отбраната, нито до Жуков в Главното командване. Цялата информация беше зорко пазена от Голиков с разрешение на Сталин. Стигна се дотам, че през 1941 г. генералите получаваха предупредителни сигнали от командирите на дивизиите по границата. Не можеше движението на немската пехота и авиация да остане незабелязано. Предложенията за прегрупиране на съветските войски на по-добри позиции за отбрана започнаха да пристигат в Москва в края на май и началото на юни 1941 г. Отчаяни, маршалите поискаха мнението на разузнаването на Върховното командване.

Това, че не го получиха, не се дължеше само на Сталин. Първо, немците провеждаха заблуждаващи операции, за да прикрият истинската причина за струпването на войските си на изток. Отделните доклади, които съветското командване на западната граница получаваше за движението на немските войски, не можеха да се изтълкуват еднозначно и категорично. Не е сигурно дали немците щяха да дегизират плановете за „Барбароса“, ако не бяха подпомогнати от самозаблудите на Сталин. Докладите бяха много, а съветското разузнаване работеше добре, за да бъде заблудено. За съжаление Сталин обезсмисли труда на разузнавачите.

Втората причина за бездействието на Сталин е убеждението му, че не може да започне война без ултиматум. Тази гледна точка не е популярна днес, но тогава цялото дипломатическо общество поддържаше мнението на Сталин. Всички очакваха войната да започне след ултиматум на Германия. В периода преди Пърл Харбър, това виждане присъстваше в анализите на всички разузнавателните служби, не само на разузнаването в Кремъл. Ето защо усилията на Сталин бяха насочени към предотвратяването на ситуация, която би довела до ултиматум от Германия. Като приемем, че липсваше претекст за започването на война, тогава виждаме смисъл в действията на Сталин. Колкото повече провокиращи данни се получаваха от разузнаването, толкова по-голяма опасност грозеше Съветския съюз.

Непосредствено преди „Барбароса“ се случи едно от най-странните събития, предшестващи Втората световна война, и което обърка руското разузнаване за неговата вяра в добрите намерения на Англия. На 10–11 май 1941 г., Рудолф Хес, заместникът на Хитлер, направи неочаквана визита в Шотландия на боен самолет за дълги разстояния Me-110. Целта на посещението му е неразкрита и до днес. Изглежда, Хес е действал по свое усмотрение и се е опитал да постигне мирно споразумение с Великобритания, за да предотврати кошмара на Германия да води война на два фронта.

Каквито и да са били мотивите на Хес, те предизвикаха пълна загуба на вяра у Съветския съюз в истинността на британските предупреждения за война, колкото и точни да бяха те. Най-големият страх на Сталин за мир между Великобритания и Германия, който би позволил на Хитлер да насочи всичките си войски на изток, изведнъж започна да изглежда все по-възможен. Следващият месец всяко действие на Великобритания беше преценявано в Кремъл като опит англичаните да предизвикат сблъсък между Съветския съюз и Германия. Дори персоналното предупреждение от Антъни Идън беше отхвърлено от съветския посланик в Лондон като „игра на нерви“ от страна на Хитлер, за да предизвика СССР да се предаде без бой. Всичко беше готово за „Барбароса“.

И така, през нощта на 21 срещу 22 юни 1941 г., влаковете пълни с жито и петрол, продължаваха да пътуват на запад. Композицията със зърно на моста над река Бук в Брест-Литовск, беше последната. Освободена от нацистките митничари, композицията премина границата и се присъедини към хилядите тонове петрол и храна, които Хитлер нагло щеше да използва като провизии при нападението си срещу СССР.

Навлизайки в полската територия, влакът премина покрай немските оръдия, скрити от тъмнината на нощта и подредени за нападение. След час и половина те щяха да влязат в действие по целия Източен фронт, от Балтийско до Черно море, давайки началото на Втората световна война. „Барбароса“ започна. Първата загуба на немците беше редник Алфред Лисков, комунист, дезертирал на 21 юни, за да предупреди руснаците. Той беше разстрелян по заповед на Сталин.

Москва беше шокирана от нападението. В мемоарите си маршал Жуков пише, че в Кремъл другарят Сталин беше на ръба на нервна криза. Великият вожд се затвори на дачата си в Кунцево, оставяйки потресения Молотов да съобщи новината по радиото на съветския народ. Сталин беше изпаднал в паника и заповяда на семейството си да бяга към Урал.

Трябваше да минат няколко дена, преди да дойде на себе си. Той разбра, че е убивал, потискал и заблуждавал напразно. Може да се спори и за опасенията му за собствения пост, понеже с глупостта си беше застрашил страната. В крайна сметка той беше този, който заповядваше разстрелите в мазетата на „Лубянка“ за много по-дребни провинения. За негов късмет Кремъл имаше по-важна задача за решаване, отколкото да се занимава с ръководния орган на Политбюро.

През годините сме се питали как се стигна дотам, че такъв очевиден замисъл беше проспан? И как можаха опитни разузнавачи да допуснат такава грешка? За да сме точни, не всички сигнали бяха пренебрегнати. Много не бяха разбрани правилно. Те бяха тълкувани като политически натиск, дислокацията на бойните единици — като част от амбициите на Хитлер да завземе Балканите и т.н. И Сталин не беше единственият изтълкувал погрешно информацията. Дори Британското разузнаване беше противоречиво в изводите си до края на май 1941 г. и потвърди намеренията на Германия едва в началото на юни.

Несъмнено, неуспехът да се предвиди операция „Барбароса“ трябва да се разглежда като голям провал в разузнаването, където вината пада на плещите на Сталин. В книгата си „900 дни“, Харисън Солсбъри, който беше в Москва по време на събитията, обобщава грешката на Сталин:

„Нито количеството, нито качеството на информацията гарантира, че държавното ръководство ще реагира по адекватен начин. Тук нещата опират до умението на тези ръководители да разберат какво им се докладва, да асимилират откритията на шпионите и предупрежденията на дипломатите. Докато не съществува изградена йерархия за докладване, докато ръководството не настоява да получава обективна информация и не е готово да действа адекватно на получените данни, без да се влияе от предразсъдъци, тогава и най-доброто разузнаване в света е безсилно. Точно такъв беше случаят на Сталин. Нищо в историята на болшевизма не е показвало дефектите на съветския монопол на управление, колкото опитът на лидера на режима да бъде воден от собствените си предразсъдъци.“

Поведението на Сталин и отказът му да приеме фактите, които му бяха представени, струваха на Съветския съюз 6 милиона убити, 6 милиона разрушени къщи и 6 милиона разрушени болници, 70 000 града сринати до основи. Да не говорим, че картата на света беше завинаги променена.

Сталин се провали, имайки зад гърба си най-добрите разузнавателни служби в света. Независимо че успя да спечели време, той не успя да подготви Червената армия за нападението. Затова загубите, които тя понесе, бяха по-големи, отколкото можеха да бъдат. Само през 1941 г. Русия загуби 2 милиона души, много от които можеха да се спасят, ако не бяха изненадващо обкръжени и избити от нацистките танкови дивизии.

Сталин наистина беше разузнавач-единак, но за съжаление много лош. Дори сега, след края на Студената война, ние продължаваме да плащаме за грешките му.

[1] Дежурният отговор на всеки израз на загриженост за предстоящата немска атака на приближените на Сталин през 1941 г. ↑

Глава 4
„Най-доброто“ разузнаване в историята
Пърл Харбър

В случая с Пърл Харбър виждаме последствия от липса на разузнаване в една държава като цяло.

За разузнавателните аналитици Пърл Харбър представлява особен интерес, защото е типичен случай на неуспех на едно държавно ръководство да отреагира адекватно, имайки всички необходими индикации и предупреждения за предстоящо нападение. В резултат на това в света настъпиха необратими промени и новото надмощие на САЩ беше подкрепено след четири години с взривяването на първата в света атомна бомба. Гъбата над Хирошима и досега хвърля сянка върху международните отношения, но надали без Пърл Харбър САЩ щяха да влязат във война с Япония в Тихия океан.

Америка беше в шок, след като в ранната утрин на 7 декември 1941 г. с внезапен удар японската кралска флота потопи 18 бойни кораба, разруши 188 самолета и уби 2403 души. Всички американци от онова поколение си спомнят къде са били по онова време. Както се изрази президентът Рузвелт: „Ден, който ще се запомни с позор.“

Иронията е в това, че най-информираните политически коментатори очакваха война с Япония. Доказателствата, че тя е неизбежна, бяха предостатъчно дори за онова време. Как тогава САЩ пропуснаха да се подготвят за нещо, което беше признато като „ясна и настояща заплаха“? За да разберем как такава катастрофа сполетя една велика нация, трябва да се върнем към началото на Втората световна война.

През 1939 г. САЩ бяха световна сила от гледна точка на икономиката, политиката и по големина. Колкото и да е странно обаче, с изключение на флотата, Америка не притежаваше други украси на велика световна сила. Армията й беше малка, не членуваше в Лигата на нациите, а държавната и социалната политика бяха доста изолирани. Америка нямаше организирана разузнавателна служба и отказваше да създаде такава. Обградена от океани, тя искаше само мир и просперитет. През 1940 г. Вашингтон беше зает с президентските избори и вътрешната политика на страната.

Това поведение беше оправдано. В периода 1931–1938 г., Голямата депресия беше ударила САЩ по-силно от всяка демокрация. С милионите безработни, опашките за храна и колапса на неуправляемия капитализъм, американското общество беше по-близо до разпад, отколкото можем да си го представим. Само политическите и икономически мерки, взети от новия президент Рузвелт, позволиха на Съюза да просъществува. През 1938 г. Америка се намираше в окаяно икономическо и социално състояние.

Започването на поредната война в Европа беше благословия за Съединените щати. Страната можеше да си докара икономически дивиденти от несгодите на другите. Най-яркият пример за това е откриването на близо 750 хиляди работни места през 1939 г., след като акциите на компаниите на химическата, самолетостроителната, автомобилната и корабостроителната промишлености скочиха след нападението на Хитлер срещу Полша. Производството и икономиката бяха във възход.

При това положение правителството на САЩ нямаше основание да предприема стъпки, застрашаващи процеса на икономическо възстановяване. Докато някои врагове на Франк Делано Рузвелт твърдяха, че се опитвал да въвлече Съединените щати в една нежелана война, фактите сочеха, че той, без да е наясно със заплахите от фашизма и комунизма, искаше да запази процеса на възстановяване на икономиката на страната си.

Независимо от твърденията на привържениците на конспирацията, пътят към Пърл Харбър не беше осеян със заговори за въвличане на САЩ във войната. Нито пък беше част от схемата на Чърчил да примами САЩ, за да спаси Великобритания. Колкото по-подробно изучаваме събитията преди най-голямата катастрофа на американското разузнаване, толкова повече разбираме, че събитията бяха предшествани от редица грешки, които доведоха до фатални последици. Днес, с помощта на някои доказателства, можем да проследим подробно звената в тази верига, въвлекли Америка във войната по този катастрофален начин. Няма съмнение обаче, че най-изявената и постоянна грешка беше на разузнаването.

За професионалистите от разузнаването факторите, довели до провала при Пърл Харбър, са ясни:

1. Липса на организирано национално разузнаване.

2. Пълно подценяване на Япония като потенциален враг.

3. Липса на анализ на наличните данни.

4. Липса на ресурси за разузнаване.

5. Неразбиране важността на предоставената информация.

6. Конкуренция между разузнавателните агенции.

7. Невежество на висшите офицери.

8. Липса на предупредителна система.

9. Вътрешна борба за военно и политическо надмощие.

10. Липса на обучени аналитици, способни да обработят информацията.

11. Никакъв усет за опасност.

Този списък може да бъде и по-дълъг. Но и така е достатъчно точен: през декември 1941 г. САЩ не са допускали възможността за война с Япония и нямаше никаква организация на разузнавателните служби да ги предупредят при опасност. Ретроспективно картината е ясна, но повечето катастрофи стават ясни, след като се случат.

В случая на Пърл Харбър има една подробност и тя е, че със сигурност можем да посочим причината, накарала японците да атакуват спящата флота на Съединените щати. И тя се крие в действията на Америка. Военно ориентираната политика на японския император през 1941 г. беше накарала разгневените Съюзнически сили да предприемат драстични мерки. Чашата преля след серия груби нападения срещу Китай и Манджурия; завладяването на Южен Индокитай през 1941 г. Както и Колониалното правителство на САЩ, последвано от Великобритания и Холандия, наложиха стратегическо ембарго върху износа на петролни продукти и стомана за Япония, като се опитаха да накарат японците да седнат на масата за преговори. Японската боеспособност до голяма степен зависеше от доставките на петрол и други стратегически суровини от холандска Източна Индия и британска Малая. Според политиците ембаргото със сигурност щеше да вразуми Япония. Но премиерът на Япония Тоджо мислеше другояче. Според познавачите на японската култура и мислене дипломатическият натиск на Америка тогава не остави друг избор на гордите и свободолюбиви наследници на самураите, освен да се бият, за да си вземат това, до което Америка и приятелите й забраняваха достъп. От юли 1941 г. единственият възможен начин за това беше силата.

Не беше трудно да се прецени времето на евентуалното нападение. През лятото на 1941 г. американските специалисти изчислиха, че Япония разполагаше с резерви на авиационно гориво само за още 6 месеца. Според политиците в САЩ, не по-късно от декември 1941 г. Япония щеше да дойде смирено и да се съгласи да спре нападенията в Югоизточна Азия, за да си възвърне достъпа до петрола и другите стратегически суровини, от които толкова имаше нужда.

Но японските разчети бяха по-различни от американските. От гледна точка на Япония нямаше друг избор, освен да си вземат със сила това, което ембаргото от САЩ и съюзниците им забраняваше. И пак според японските плановици ударът трябваше да бъде не по-късно от декември 1941 г., когато стратегическите военни резерви щяха да са на привършване. Не за първи път в историята на разузнаването аналитиците от двете страни на барикадата разглеждаха една и съща информация от различна гледна точка. Ето къде е допусната най-съществената грешка от САЩ, която доведе до трагедията при Пърл Харбър.

Независимо че допусна такава наивна грешка в преценката си за японските намерения, американската администрация все пак имаше представа за военната политика на Япония. През 1941 г., паралелно с британската операция „Ултра“, за пробив на кодираните комуникации на немската „Енигма“, Америка намери ключа към разкодирането на най-секретните кодове и шифри на Япония. Дипломатическите съобщения на Япония от най-високо равнище сега можеха да бъдат разкодирани. Разбираемо е защо името на тази операция стана „Меджик“. Благодарение на тази операция много от тайните на Пърл Харбър щяха да се разберат предварително.

Американската история в областта на разкодирането беше необичайна. През 1929 г. първият в историята отдел за разчитане на кодирани дипломатически съобщения, МИ-8, воден от легендарния Хърбърт Ярдли, беше разпуснат от държавния секретар Хенри Стимсън под предлог, че „Джентълмените не си четат пощата“. Този поразителен акт на политическо самоотричане не беше толкова благороден, колкото се опитват да го изкарат историците, защото когато МИ-8 на Ярдли беше закрит, дейността му беше тайно прехвърлена към друг клон на американската бюрокрация — Военната служба за сигнално разузнаване (ССР), водена от Уилям Ф. Фридман. Видна фигура в науката, той беше нагърбен със задачата да разшифрова дипломатическите кодове на японското правителство.

Картината стана още по-объркана, защото в същото време още една американска организация за разчитане на сигнали следеше радиообмена на Япония. Американската флота беше създала своя свръхсекретна организация във Вашингтон, известна като ОП-20-Г, командвана от тихия и разхвърлян лейтенант Лорънс Стафорд. Няма доказателства, че тези организации работеха в синхрон. Още по-смешно беше, че ОП-20-Г и Службата за сигнално разузнаване се помещаваха на една пряка разстояние във Вашингтон. Групата на Стафорд беше в сградата на Военноморския флот на Конститюшън Авеню; малко по-надолу на същата улица военният отдел на Фридман разбиваше японските кодове в Мюнишънс Билдинг.

През 1941 г. и двете групи бяха претоварени с работа. За военноморското разузнаване ОП-20-Г бяха успели да получат достъп до ежедневния радиотрафик на японската флота с кодово име „Ориндж“. Разшифроването на дипломатическите съобщения с кодово име „Пърпъл“ беше задължение на Службата за сигнално разузнаване. Между двата отдела нямаше доверие и обмен на информация. Военноморските тайни оставаха за флотата, а военните за армията. Ето тук е втората причина за катастрофата. Винаги трябва да разполагате с всички парчета, за да наредите пъзела.

Ако описаното досега не е достатъчно, то договорът подписан между ОП-20-Г и ССР през 1940 г. дойде като капак на всичко. Както си спомня ръководителят на ОП-20-Г: „Договорихме се (със ССР) да разделим обработката на японската дипломатическа кореспонденция по дни, като военноморските сили щяха да поемат нечетните дни, а армията четните. По-късно военноморското разузнаване и армейското Г-2 организираха предаването на получените данни до Белия дом и Държавния департамент на месечна основа, флотата през нечетните месеци, а армията през четните.“

За да усложнят още повече ситуацията, американската армия и флотата не само не си сътрудничеха при събирането и обработката на информация, но и отказваха да споделят и разменят получените от анализа данни. За да обобщят всичко това, и двете институции се състезаваха кой по-бързо ще предаде получената информация на политическите си покровители. Днес, когато информацията е ценна стока, възможността да си единственият, който я предоставя на политиците, се счита за триумф на бюрокрацията. За всеобща изненада, през 1940 и 1941 г. началниците на военноморското и военното разузнаване отказваха да предоставят жизненоважна информация дори и на президента на Съединените щати.

Мотивите им изглеждаха сложни, но не бяха лишени от логика при по-подробен анализ. Основното им притеснение идваше от това, че политиците във Вашингтон не можеха да пазят тайни. Генерал Маршал, началник на Генералния щаб и адмирал Старк, шеф на военноморските сили, нямаха доверие на политическите съветници на президента. Малко хора вярваха, че администрацията на Рузвелт работи изцяло в полза на националните интереси. Затова и армията, и флотата ограничиха достъпа до данните на „Меджик“. Само Рузвелт, военният секретар Стимсън, военноморският секретар Нокс и Кордел Хъл, държавният секретар, имаха достъп до тайните на „Меджик“, и то при ограничен режим.

До декември 1941 г. американското разузнаване разшифрова както японския код JN-25 на военноморските сили, така и този на дипломатическия радиообмен от най-високо равнище. Това означава, че те можеха да дешифрират и прочетат японските намерения преди Пърл Харбър. За съжаление те позволиха сигналното разузнаване да се разраства по един лошо координиран начин, което намали ефективността от дешифрирането. Американците не успяха да създадат и ефективно звено за координиране работата на разузнаването. Не на последно място, за да запазят данните от противниците и презираните политици във Вашингтон, разузнавателните служби рядко предоставяха информацията, и то само на ограничен брой началници. Изведнъж причините за катастрофата при Пърл Харбър станаха по-разбираеми.

Не може да виним само сигналното разузнаване за Пърл Харбър. Има много други фактори, които допринесоха за трагедията. Американските власти имаха достъп и до други доказателства за подготовката на удара при Пърл Харбър от много други източници.

Глава 2 описва как Комитетът на двойния кръст на Джон Мастерман използва бившите агенти на Абвера, преминали към МИ-5 срещу старите си господари. Ако цялата вина за разгрома при Пърл Харбър падне върху бюрократичния Вашингтон, към него ще трябва да бъде добавен и директорът на Федералното бюро за разследване, Едгар Хувър. Изглежда, заради личните си предубеждения, той беше пренебрегнал важна информация от единия от най-добрите двойни агенти на МИ-5.

Югославянинът Душко Попов — Триколката беше изпратен от Англия в неутралната Америка през Лисабон, като част от сложното разиграване на агентите на Абвера. Ползата от Попов беше двойна. Първо, той можеше да предаде опита на Англия от работата с двойните агенти на шефовете на американското контраразузнаване. Второ, което беше по-важно, Триколката беше получил от официалните си началници в Абвера новите точки, съдържащи приоритетите им за събиране на информация. Задачата на Триколката относно САЩ беше под формата на дълъг въпросник. Това разкри до голяма степен основните идеи и грижи на Оста.

Освен всичко друго въпросникът съдържаше и някои издайнически запитвания. Цял раздел от него беше отделен за Пърл Харбър — разположение, диспозиции и защита. Въоръжен с тези документи Попов се срещна с шефа на ФБР във Вашингтон през август 1941 г.

Срещата се превърна в пълен провал. Омразата на Хувър към балканския плейбой беше очевидна. Югославският агент беше получил кодовото си име като шега заради слабостта си да спи с две жени едновременно в леглото. Ксенофобът Хувър обаче и за миг не допускаше възможността да работи с такъв „корумпиран дегенерат“ като Триколката. Хувър дори не обърна внимание и на въпроса: „Докъде е стигнало изкопаването на по-дълбок канал на източния и южния вход на залива Пърл Харбър?“ Триколката беше изгонен и опитите за сътрудничество в областта на сигурността между успялата Британия и арогантния Хувър приключиха безуспешно. Той не уведоми Флотата или Държавния департамент за въпросника. Вместо това в мемоарите си след време злорадо оповести, че е разпитвал „мръсен нацистки шпионин“, след което го изгонил. За съжаление, през онзи августовски ден, Хувър беше получил съдбоносна информация за пъзела Пърл Харбър. През януари 1941 г. Япония се споразумя с италианските и немските си съюзници да й съдействат в събирането на информация за САЩ. Въпросникът на Попов беше част от японския план за събиране на информация, не от немския. Хувър не го разбра, но по-ужасяващото беше, че това не го интересуваше.

Каквото и да мислим за Хувър или Попов, не можем да оспорим факта, че ако ФБР бяха сравнили въпросника на Триколката с информацията, която Флотата имаше от засечените съобщения на японския радиообмен J-19 и PA-K2, може би щяха да забележат значимостта на доказателствата. Японските съобщения и въпросникът на Попов бяха едни и същи. Някой се опитваше да разбере тактическото разположение на Пърл Харбър, но кой и защо?

Във Вашингтон през 1941 г. никой не се занимаваше с координацията и обработката на получената информация на най-високо ниво. Едгар Хувър никога не би я споделил с военните, макар да знаеше, че началникът на бюрото на ФБР на Хонолулу щеше да е много заинтересован от въпросника на Попов и всичко, което би разкрило японския интерес към острова, защото точно ФБР бяха отговорни за сигурността и контраразузнаването на Хаваите, а в същото време генералният консул на Япония използваше въпросник, който си приличаше с този на Попов. Тук имаме още едно ключово парче от пъзела Пърл Харбър, което заради самонадеяността, предразсъдъците и арогантността на Хувър не само, че беше пропуснато, но и изхвърлено.

„Магическите“ улавяния на японския код „Пърпъл“ за малко не бяха разкрити през май 1941 г., когато Токио изпрати съобщение до посолството си във Вашингтон, гласящо: „Според достоверни източници Вашингтон чете кодираните ви съобщения.“ Източникът, издал тази информация, така и не беше разкрит. Предполага се, че посланик Номору беше натопен от някой от другите източници на Оста, най-вероятно от берлинския Абвер. Японското разследване не установи нищо нередно и на 20 май Номору призна пред Токио, че е възможно американците да четат по-маловажната информация, но в никакъв случай дипломатическия радиообмен от най-високо равнище. Япония погрешно смяташе, че японският език е прекалено сложен за чужденци и че кодът „Пърпъл“ е непробиваем. Радистите във Вашингтон въздъхнаха с облекчение.

Колкото повече напредваше войната, толкова повече съобщения се получаваха за приближаващо нападение. През 1941 г. бяха уловени сигнали от Банкок, Берлин, Буенос Айрес, Батавия, Лондон, Москва, Рим, Шанхай и Сингапур. Всички те съдържаха едно и също съобщение: Япония се готви за война. Дори сталинска Русия помогна да се проясни картината за подготвителните работи на Япония. Като част от опитите на съветския диктатор да предотврати войната на два фронта, Сталин подписа споразумение за неутралитет между Съветския съюз и Япония на 13 април 1941 г. Това му позволи да насочи вниманието си към западните граници, където настъпваше Хитлер, но и Япония се ориентира към по-различно място от Сибир. Американската комисия за „сигнали и предупреждения“ беше започнала да се затрупва със сигнали, повечето от които бяха червени.

Сдържаният посланик Номору пак беше поставен на преден план против волята си, когато получи заповед от министъра на външните работи на Япония, Максуока, „да основе“ разузнавателна организация в Северна Америка, за да бъде Япония подготвена за най-лошото. Американските разузнавачи донесоха тази информация, но поради липсата на единен орган за разглеждане и обработка на информацията, тя беше изгубена измежду второстепенната шумотевица и лъжливи сигнали.

Войната като такава не беше най-голямата травма, получена от Америка. По-изненадващ беше начинът, по който избухна тази война и мястото, където избухна. Властите на САЩ можеха да бъдат и по-внимателни, защото не само разполагаха с информацията от японската радиовръзка и въпросника на Триколката, но и ежедневно получаваха предупреждения от Далечния Изток, сочещи Америка като най-вероятната цел на Япония.

През годината се получи още един сигнал за войнственото настроение на Япония. През лятото на 1941 г. беше пресечен тъй нареченият сигнал „Кантон“, който съдържаше списък на предполагаемите цели ма Япония. Военноморското разузнаване на Съединените щати не отрече произхода на този сигнал, но го отхвърли, смятайки го за обикновен израз на желанията на Токио, а не като реално предупреждение за набелязани цели. Количеството информация, получавана от други източници, също беше значително. Британското разузнаване в Манила (МИ-6) е документирало предаването на предупреждение от шефовете на военното и военноморското разузнаване на Америка в Хонолулу на 3 декември, ясно изразявайки британската преценка, че САЩ са вероятната цел за ранни враждебни действия.

Като направим преглед на събитията, не можем да не си зададем два въпроса. Първо, дали наличната информация до 6 декември 1941 г. наистина открояваше Пърл Харбър като сигурна цел? Второ, дали Пърл Харбър беше подготвен за евентуално нападение и ако не беше, защо?

За японските стратези ударът при Пърл Харбър беше маловажно събитие. Той беше планиран като изненадващо въздушно нападение, целящо да неутрализира американската флота по фланга на истинската японска атака. Основният удар трябваше да завземе икономическите цели на Япония в Югоизточна Азия. Пърл Харбър не беше основната цел на Япония на 7 декември 1941 г. Ако направим съотношение на силите на Япония, дислоцирани в Тихия океан през декември 1941 г., ще видим че само малка част от тях беше използвана да неутрализира американската флота. От политическа гледна точка ударът при Пърл Харбър беше също толкова важен, колкото и атаката срещу Малая и Филипините, но от военна гледна точка това беше странично събитие.

Този факт изненадва много наблюдатели. В края на краищата, не беше ли Пърл Харбър, който въвлече САЩ във Втората световна война и направи от европейската кавга глобален конфликт? Съществуват много доказателства, които показват обратното, не само разположението на японските сили в Тихия океан. Ако погледнем стратегическите планове на Япония, ще видим, че по-големи усилия бяха обърнати към целите за стратегическа окупация. Това беше отразено в много от съобщенията, засечени от американските и британските радисти. Повечето от тях се отнасяха за събитията в Югозападната част на Тихия океан и Азия. Изглеждаше, че японското командване не се интересуваше от американската флота.

Стратегическите приоритети не бяха единодушно приети от военните съветници на Япония. Главното командване на Японските военноморски сили се отнасяше скептично към плановете на адмирал Ямамото за Пърл Харбър. Главнокомандващият на военноморските сили, адмирал Нагано, разреши атаката само при условие, че може да бъде прекъсната по всяко време и няма да заплаши другите, по-важни операции. Стана така, че докато имаше много доказателства, че Япония се готви за нападение на Далечния Изток, интересът към Пърл Харбър изглеждаше минимален. Така бяха отразени стратегическите приоритети на Япония в разузнавателната информация, получена от Съюзниците, и така тя беше отразена и в докладите им.

Очевидно е, че провалът на разузнаването при Пърл Харбър се дължеше на затрупването на основните доказателства от информационната лавина, която се получаваше тогава от службите. Такова маскираме на информацията на разузнавателен език се нарича „заглушаване“. Лесно е да се върнем назад и да отделим истинските доказателства; така беше и в случая на Пърл Харбър. Разликата е там, че тогава съществуваха други доказателства за по-вероятни събития.

Има и още нещо. До ноември 1941 г., всички информирани специалисти бяха наясно, че политическите опити Япония да бъде сложена на колене са обречени на провал и че японците се готвят за война. Това лесно се потвърждава и от хавайските вестници по онова време. Ето какви заглавия имаше там:

ПРЕГОВОРИТЕ МЕЖДУ САЩ И ЯПОНИЯ — ПРЕКЪСНАТИ

САЩ ОТКАЗВАТ КОМПРОМИС

ХАВАЙ — ВОЙСКИТЕ СА В БОЙНА ГОТОВНОСТ

ЯПОНИЯ Е СЪГЛАСНА НА ОЩЕ ДВЕ СЕДМИЦИ ПРЕГОВОРИ — ГОТВИ СЕ ЗА ДЕЙСТВИЕ В СЛУЧАЙ НА НЕУСПЕХ

СЪДБОНОСНИЯТ ЧАС НАБЛИЖАВА — ЯПОНИЯ ОТГОВАРЯ НА САЩ

Проблемът бе, че всички осъзнаваха сериозността на кризата, но в същото време цялото внимание беше насочено към Тайланд, Малая, Бирма и холандска Източна Индия като най-вероятни цели на японското насилие. Няма спор, че и в Съединените щати ситуацията беше разглеждана като сериозна. Военният секретар Стимсън, който тогава пое функциите на Рузвелт, който беше в отпуска, изпрати официално предупреждение до военните части на САЩ, когато бяха публикувани посочените преди малко заглавия. Разпореждането от главнокомандващия на Военноморските операции на САЩ на 27 ноември не можеше да бъде по-ясно:

„Настоящата телеграма да се разглежда като предупреждение за война… агресивни действия се очакват от страна на Япония в следващите няколко дни.“

Следващите редове според мнозина са станали съдбоносни:

„Организацията на военноморските действия очаква сухопътно, морско и въздушно нападение срещу Филипините, полуостров Кра (Тайланд) или може би Борнео.“

Нямаше и дума за Пърл Харбър.

И двете съобщения, на Стимсън и на Военноморското главно командване, бяха получени от съответните командири на Хаваите. Изненадващо и двете бяха пренебрегнати и войските на Хаваите не бяха поставени в пълна бойна готовност. Продължиха обикновените рутинни патрули, предвидени за мирно време. По всичко изглеждаше, че Пърл Харбър не беше една от целите на Япония. Още една изпусната нишка във върволицата информация.

И така, на първия от двата ключови въпроса вече имаме отговор: през декември 1941 г. всички знаеха, че войната с Япония е неизбежна, но никой не включваше в сметките Пърл Харбър, независимо че американските територии се смятаха за вероятна цел. Сега трябва да насочим разследването ни към втория въпрос: бяха ли американските войски подготвени за нападение, и ако не, защо? Днес Пърл Харбър се дава като пример за изненадващо нападение върху беззащитните моряци, готвещи се за църква в неделна утрин, пометени от бомбите падащи от ясното синьо небе. Повече от шест разследвания са били предприети по случая Пърл Харбър, но само при едно от тях е имало достъп до разузнавателната информация.

Не е изненадващо, че се появиха и теории за конспирация. Както можеше и да се предположи, заподозрени за бомбардировката при Пърл Харбър станаха Рузвелт и Чърчил. Твърди се, че Рузвелт е знаел, че нападението на Хаваите е неизбежно, но нарочно не е предупредил нещастните си командири, за да може да въвлече САЩ във войната против волята на съгражданите си. Чърчил пък не само е знаел за готвещото се нападение, но нарочно е пресякъл всички опити Вашингтон да бъде предупреден, за да накара САЩ да влезе във войната и така да спаси Англия. Сталин също е замесен: някои коментатори твърдят, че и в СССР са разполагали с цялата информация за Пърл Харбър, но нарочно са мълчали, за да бъдат сигурни, че Япония ще предприеме действия в Тихия океан. Така се елиминирала заплахата за източните граници на Съветския съюз.

Нито една от тези конспирации не се потвърди след щателна проверка. Рузвелт и съветниците му знаеха, че нещо ще се случи, но не знаеха какво точно, докато беше твърдо късно да спасят Пърл Харбър. Чърчил и Британските служби за сигнално разузнаване, а по-точно Обединеното бюро в Далечния Изток, споделяха получената информация с американските си колеги. Те предадоха на Америка повече информация, отколкото би направила всяка воюваща държава на друга неутрална. Никой не отрича облекчението на Чърчил след влизането на САЩ във войната, а още повече на ненавременната декларация на Хитлер, в която той обяви война на Америка. Няма доказателства обаче, че Чърчил е заблудил американските колеги или че е знаел за Пърл Харбър повече от самия Рузвелт, макар че и двете страни знаеха официалната позиция на Япония.

Един от най-големите проблеми досега е, че голямото количество информация от най-високо равнище обикновено изостря проблема още повече. Четейки вътрешните дебати на врага, разузнавателният аналитик често става невидима част от дебата. Но да си наясно с вътрешните дела и политика на врага не е същото, както да си наясно с крайните решения за действие, времето и кодовите думи на операциите. Точно в такова положение бяха поставени американските командири през декември 1941 г. Те знаеха, че Япония ще атакува, но не вярваха, че атаката ще бъде насочена срещу тях.

Грешката при Пърл Харбър на 7 декември 1941 г. не беше нито от военно, нито от стратегическо естество. Най-големият провал дойде от нехайството на разузнаването на държавно ниво. Слабото ниво на готовност на хавайските части не може да бъде приписано нито на Рузвелт, нито на Чърчил, нито на някой друг. Виновниците са безспорно местните командири и преките им началници.

За да разберем това, първо трябва да споменем статута на американските военни части на Хаваите през 1941 г. Трябва също да знаем, че тогава нямаше модерната организация на унифицирано командване, съвместна организация на всичките служби и т.н. Отбраната на Хаваите беше разделена на две части: Военноморската флота на САЩ беше под командването на адмирал Кимел и отговаряше за морските операции в Тихия океан и за корабите, закотвени в Пърл Харбър. Сухопътните войски бяха командвани от генерал-лейтенант Шорт и се грижеха за наземната сигурност на всичките острови. Лошото беше, че тогава флотата и армията на САЩ не си сътрудничеха. Те бяха две отделни, конкуриращи се организации. Флотата се мислеше за висшестояща институция и гледаше на Шорт и войниците му като на обикновен гарнизон, назначен да пази наземната им база. Нямаше нито обединено командване, нито сътрудничество между военноморското разузнаване и разузнаването на армията.

Намесва се и друг фактор. Както Кипър за англичаните и Таити за французите, Хаваите се смятаха за благоприятно местоназначение за служба. Репутацията на хавайските острови за прекрасния климат, плаж и другите развлекателни забележителности на тропическия рай беше също толкова известна през 1941 г., колкото и днес. За моряците Хаваите бяха място, където можеха да си починат пълноценно след дълго плаване, докато корабът се поправя и подготвя за следващ рейс. Според полковник Хенри Клаузен, адвокатът, назначен да оглави тайното разследване на Департамента по отбраната, хавайското назначение за армейците беше „безкраен празник“.

Ситуацията на Хаваите беше потвърдена и от изобличаващия доклад, изготвен специално за генерал-лейтенант Шорт от генерал Х. С. Бъруел. Ето как бяха описани слабите места в организацията на командваните от Шорт войски:

● Не се осъзнава възможността за изненадваща вражеска атака в случай на „внезапен конфликт с Япония“.

● Удовлетворение на всички нива, основано на „мирни навици“.

● Липса на „агресивно“ поведение и „загриженост“ за бъдещето.

● „Не се обръща достатъчно внимание на разузнавателните функции“.

● Липса на обединено командване и сътрудничество с другите служби.

Тези проблеми съществуваха не само при Шорт. Адмирал Кимел нарочно беше отстранил армията от всичките дебати и разисквания на военноморското командване. След продължилото разследване се разкри следното:

● Липса на обединено стратегическо командване на острова.

● Липса на съвместно въздушно или радиопатрулиране на водите около Хаваите.

● Липса на сътрудничество между флотата и армията.

● Политиката на флота да укрива от армията разузнавателните данни и по-специално решението на адмирал Кимел да не предоставя на армейското командване тъй наречения „Код на ветровете“, съдържащ окончателните японски предупреждения за започване на военни действия.

● Постоянни кавги между флотата и армията за командването на по-отдалечените острови като Гуам и Уейк.

Адмирал Кимел нямаше намерение да се свърже с армейските си колеги, за да обсъди съществуващите проблеми. По-късно той се самоизобличи като описа действията си пред Военноморския съд по следния начин:

„Опитвах се да информирам главнокомандващия за всичко, което мислих, че ще му е необходимо. Не съм споделял плановете си с Главното командване… Не исках да рискувам тази информация да бъде разпространена… от хора и институции, които не влизаха в плановете ми.“

Не е учудващо, че при наличието на такова разделено командване, липсата на сътрудничество, нежеланието да се сподели жизненоважна информация и липсата на всякаква ориентация за военни действия, американските войски изобщо не бяха подготвени за нападението.

В последните дни преди трагедията разузнавателните служби на САЩ и Съюзниците бяха претоварени. През ранния декември 1941 г. разузнавателните аналитици правилно забелязаха престрояването на японската бойна флота за нападение срещу Батавия, Тайланд и Малая. Необходимо беше правилно да се изчисли времето на това нападение. Най-важно за разузнаването сега беше правилно да отговори на въпроса: кога?

Японците извършиха добра работа по подготовката на посолствата си в чужбина за подобен случай. Взимайки решението за изненадващо нападение, те също така взеха решение да дадат на посланиците си време да предадат лично информацията на правителствата на държавите-домакини. Изчисляването на точния момент за нападение беше толкова важно за атакуващите, колкото и за жертвите.

На 19 ноември Токио предаде предупреждение за посолството си във Вашингтон да очакват специално радиопредаване „в случай на прекъсване на дипломатическите отношения и международните комуникации“. Персонално кодирано съобщение щеше да бъде включено в новините, които Япония ежедневно предаваше на къси вълни. То щеше да бъде закодирано в прогнозата за времето (откъдето идва и името „Код на ветровете“), където „Дъждовни ветрове от изток“ щеше да означава конфликт с Америка, а „Дъждовни ветрове от запад“ — конфликт с Британската империя. Бяха предадени инструкции за унищожение на всичките дипломатически кодове и шифрограми, а дипломатическите мисии на Япония трябваше да се готвят за война.

Съобщението беше надлежно засечено и разшифровано от всичките разузнавателни институции на Съюзниците. От този момент нататък основният приоритет на всички служби стана да следят за съобщението, съдържащо „Кода на ветровете“. И досега не се знае със сигурност дали Япония излъчи такова съобщение.

Обезпокоени от влошаващата се ситуация и разбиращи сериозността на положението, щабквартирата на военноморското разузнаване и Военният департамент на САЩ засилиха бдителността си. Усилията им бяха възнаградени. Бяха засечени две съобщения, които ясно доказваха, че войната е неизбежна. Те бяха предадени на адмирал Кимел от Военноморското бюро във Вашингтон на 3 декември и гласяха следното:

„Получи се достоверна информация, че вчера, дипломатическите представителства на Япония в Хонконг, Сингапур, Батавия, Манила, Вашингтон и Лондон са получили категорични инструкции незабавно да унищожат кодовете и шифрите си и да изгорят останалата поверителна и секретна документация.“

Второто съобщение от Вашингтон до командващия Тихоокеанската флота на Хаваите беше още по-категорично:

„На 1 декември на Лондон, Хонконг, Сингапур, Батавия и Манила беше заповядано да унищожат «машините» си. «Машината» от Батавия вече е върната в Токио. На 2 декември Вашингтон получи инструкции да унищожи всичките си системи и секретни документи, като запази само едно копие.“

Има само една интерпретация, когато едно посолство е инструктирано да унищожи кодовете си, а още повече и машините си за кодиране: всеки момент посолството ще бъде закрито, а дипломатическите отношения — прекъснати. Унищожаването на шифроващите машини е решителното предупреждение за започването на военни действия за всички разузнавателни служби по света.

Документирано е, че военноморското разузнаване на Хаваите получи тези две съобщения. Няма доказателства обаче, че адмирал Кимел е предал тези съобщения на генерал Шорт, човека отговорен за сигурността на Хавайските острови.

Трагедията неумолимо наближаваше. Американският военноморски флот, предупреден, но неподготвен, се чудеше какво да прави. Да се обяви военно положение в Пърл Харбър през 1941 г. беше трудна задача. Разпределянето на персонала по корабите беше задача на капитаните. Жените на моряците се оплакваха от непрекъснатите ненужни дежурства, които техните мъже бяха принудени да дават. Командващият кораба „Индиана“ се опасяваше, че ще има големи неприятности с жените на брега, ако не намали нарядите на подчинените си.

На брега армейските гарнизони бяха решили, че нямат достатъчно специалисти, за да управляват радарите повече от три часа на ден. Те даже планираха да поискат от Вашингтон да изпрати повече специалисти на Хаваите, за да заформят нещо като сътрудничество с моряците. От съображения за сигурност и за по-лесно наблюдение, самолетите на военното летище „Хикъм“ бяха наредени крило до крило. Това обаче създаде по-късно обстановката, наречена „лесна цел“ за японците, когато самолетите им пикираха над „Хикъм“ след няколко дена.

Оставаше една последна възможност за спасението на Пърл Харбър от Обединената японска флота, която на 26 ноември тайно отплува от Северна Япония и сега наближаваше островите. Пристигането беше определено за призори на 7 декември 1941 г. Ако САЩ бяха усетили японските намерения навреме, Пърл Харбър можеше да бъде предупреден.

Специалистите в разузнаването очакваха отговор на един важен въпрос. САЩ бяха направили дипломатическо предложение на Япония за мирно решаване на конфликта. Съдбата на конфликта зависеше от отговора: да — мир, не — война. Всички радисти очакваха отговора от Япония. Отново усилията им бяха възнаградени.

Американските власти бяха уведомени, че посолството на Япония във Вашингтон трябваше да получи свръхсекретна шифрограма от японското Министерство на външните работи около 6 декември 1941 г. Съобщението щеше да се състои от 14 части и щеше да бъде връчено на американското правителство в отговор на предложението му. Точното време на връчването на отговора щеше да бъде предадено в отделна шифрограма. Благодарение на „Меджик“ Америка можеше да засече тази шифрограма и да бъде наясно с решението на Япония няколко часа преди официалния отговор.

Това, което се случи след това, беше типичен пример на лоша организация и бюрократичен хаос. На 6 декември Япония започна предаване на отговора на американското предложение за мирно решаване на конфликта. Съобщението беше засечено и от армията, и от флота, независимо от съществуващата схема за четни и нечетни дни за следене на радиотрафика. Военноморските радисти първи успяха да разшифроват съобщението.

Около 22 ч. вашингтонско време, първите тринадесет части от шифрограмата бяха донесени на президента Рузвелт от куриер на военноморското разузнаване. След като прочете превода на английски език с помощника си Хари Хопкипс, Рузвелт произнесе само едно изречение: „Това означава война.“ Веднага след това военноморският куриер, капитан трети ранг Крамър, занесе съобщението на още няколко висши офицери от военноморските сили във Вашингтон. Изморен от дванадесетчасовия работен ден, капитанът се прибра да спи около 1 ч. през нощта на 7 декември, недочаквайки четиринадесетата част на шифрограмата.

По същото време армейското разузнаване работеше с пълна сила. Полученият текст беше разшифрован и двамата дежурни офицери от военното разузнаване, полковник Руфъс Братън и подполковник Клайд Дюзенбъри, с нетърпение очакваха пристигането на остатъка от текста. До 21.30 ч. последната част от шифрограмата все още не беше пристигнала. За разлика от колегите си от флотата, Братън не възнамерявал да обикаля нощните заведения на Вашингтон и уморен от продължителната работа, си тръгнал, като заповядал на заместника си да предаде цялата шифрограма на генерал Маршал.

Към полунощ на 6 срещу 7 декември, Дюзенбъри най-после получи последната, четиринадесета част на шифрограмата, която заповядваше на японския посланик да прекъсне дипломатическите отношения с Америка точно в 13.00 ч. източно стандартно време, т.е. 7.00 ч. на Хаваите.

С дългоочакваното парче от информацията в ръцете си, Дюзенбъри се опита да се свърже с Маршал. След като не можа да го открие, той също си легна около 1.30 ч., планирайки да разпространи информацията по-късно същата сутрин. От другата страна, в щаба на военноморския флот, същото съобщение лежеше на бюрото на капитан Крамър и също очакваше да бъде предадено сутринта. Докато Вашингтон спеше, девет часа от скъпоценното време, през което можеха да бъдат изпратени предупреждения, бяха безвъзвратно изгубени.

Истината озари главните действащи лица рано сутринта в неделя. Командващият военноморските сили адмирал Старк вече четеше последната част от шифрограмата, когато полковник Братън още се опитваше да предаде всичките четиринадесет части от съобщението на генерал Маршал. Единственото нещо, което каза президент Рузвелт, след като прочете последната част, беше: „Изглежда, Япония прекратява преговорите.“

Четиринайсетата част на шифрограмата се оказа фатална. В нея пишеше: „С настоящето имперското правителство на Япония би желало да уведоми правителството на Америка, че поради позицията на американското правителство Япония не вижда начин настоящият конфликт да бъде уреден посредством преговори.“ Този път съобщението беше прието сериозно. Значението на крайния срок — 13.00 ч. — веднага стана ясно и на адмирал Старк, и на генерал Маршал. След спешно съвещание с колегите си главнокомандващият на армията нареди да се изпрати предупреждение до всички тихоокеански дивизии. Първото предупреждение замина за Хаваите. То съдържаше следния текст, договорен на извънредното съвещание: „В 13.00 ч. източно стандартно време Япония ще постави ултиматум. Заповядано е да унищожат машините си за кодиране. Не знаем значимостта на крайния срок, но всички бойни единици трябва да бъдат поставени в съобразна бойна готовност.“

При такова съобщение, изпратено от щабквартирата, регионалният командващ има право да предприеме всички действия, които той смята за необходими. Още повече, че и свободната преса предричаше война. Вашингтон нарочно даде пълна свобода за действие на командващите с думите „да бъдат поставени в съобразна бойна готовност“. В този случай флотата можеше да се готви за плаване, армията да бъде вдигната по тревога и да бъдат раздадени муниции. Поне това щяха да бъдат действията на професионалните офицери, ако бяха получили такова съобщение от Главнокомандващия и ако международната обстановка беше малко повече от напрегната.

Това съобщение обаче не беше излъчено навреме. Маршал го изпрати в 11.30 ч., т.е. час и половина преди японското нападение, но секретните радиостанции на Военния департамент не можаха да се свържат с Хаваите. Наложи се предупреждението да бъде кодирано и главният радист, полковник Френч, да го изпрати по Уестърн Юниън до Сан Франциско. Оттам то беше препратено чрез предавател на частно радио до Хонолулу. Шифрограмата тръгна от Вашингтон в 12.01 ч. (6.01 ч. на Хаваите), но когато пристигна в Хонолулу, въздушните удари вече бяха започнали. Когато предупреждението на Маршал стигна по моторизиран куриер до щаба на генерал Шорт, часът беше вече 11.45 хавайско време, 17.45 ч. във Вашингтон. Куриерът се оправда с това, че „трябваше да се крие от падащите бомби“.

Веригата на разузнаването се беше провалила напълно. Независимо от опитите за предупреждение, японците завариха напълно неподготвена американската флота и пехота. Запитан при последвалото от Конгреса разследване защо просто не е вдигнал телефона и не е предупредил Хаваите, имайки предвид липсата на време, полковник Френч отговори, че телефонът никога не е бил използван от Радиоцентъра за отдалечени обаждания; било несигурно. „Ако някой от по-висшестоящите офицери искаха да използват телефона, те можеха да го направят. Това си е лично тяхна работа“, каза Френч.

За специалистите от разузнаването Пърл Харбър е уникален случай. Той представлява история на пропилени възможности, пренебрегната информация и трагичен изход на бюрократичните процедури. Мистерията се заплита и от постоянните слухове за заговори и конспирации. Всички подробности около трагедията бяха подробно изучени от шестте разследвания на американските власти. Те бяха:

1. Комисията на Робъртс (1941 г.).

2. Разследването на Харт (1944 г.) — Харт беше висш адмирал.

3. Армейската комисия на Пърл Харбър (1944 г.).

4. Военноморският съд за разследвания (1944 г.).

5. Разследването на Конгреса (1945–1946 г.).

6. Разследването Клаузен (1945 г.).

Всички те целяха да разберат едно и също нещо: кой, кога и какво е научил.

От процесите, само този на полковник Клаузен, адвокат по професия, имаше достъп до всички факти и до оцелялата документация от радиотрафика. Затова и заключенията на Клаузен се различаваха от предшестващите разследвания, които целяха да намерят изкупителни жертви за гафа при Пърл Харбър. За съжаление много от фактите останаха държавна тайна, докато Клаузен не прекъсна петдесетгодишното мълчание през 1992 г.

Клаузен поддържаше изцяло позицията на Вашингтон, че командващите войските на Хаваите, адмирал Кимел и генерал-лейтенант Шорт, бяха основните виновници за трагедията при Пърл Харбър. Обвиненията на Клаузен се основаваха изцяло на информацията от първоизточниците или на хората, замесени пряко в обмена на информация преди 7 декември 1941 г. През 1945 г. Клаузен пропътува целия свят, педантично събирайки парче по парче наличната информация. Носейки със себе си свръхсекретни документи и истински заряд за унищожаването им, Клаузен скоро разбра, че хората, работили в системата през 1941 г., знаят много повече, отколкото бяха признали при предишните официални разследвания.

Най-голямата опасност за разузнавателния свят е извънредната поверителност. Неслучайно служителите, които разполагат с достъп до най-секретната информация и са заключени зад блиндирани врати, до които имат достъп само хората от висшето командване, са наричани „клуб на потайните катерици“ от тези, които нямат достъп до тази информация. Принципът на избирателния достъп до поверителната информация е важен за разузнаването, но също така крие и много опасности.

Едната от тях е, че във всеки един момент на хората, които взимат решенията, може да им бъде отказан достъп до информацията под предлог, че тя не им трябва. Това беше случаят на генерал-лейтенант Шорт през 1941 г., който не знаеше за наличния радиотрафик и още по-малко предполагаше, че Флотата знае за намеренията на Япония. Това незнание трябва да е повлияло доста на решенията и заповедите му преди 7 декември 1941 г. Равносилно адмирал Кимел също не уведомяваше колегата си за най-важните тайни на военноморското разузнаване. Самият Кимел също не беше запознат с всички подробности, понеже личният му декодер за „Меджик“ беше взет по-рано през 1941 г., като част от свръхсекретна операция по размяна на радиосигнали между САЩ и Англия. Оттук става ясно, че и двамата командващи войските на Хаваите са действали почти на сляпо.

Проблемът ставаше още по-сериозен поради липсата на организация в разузнавателните служби на САЩ по онова време. Липсваше обединен ръководен орган на разузнаването, който да докладва лично на президента. Нито една от разузнавателните агенции не е разполагала с пълната и точна информация. Всеки държеше в себе си някаква част от нея, но нямаше кой да събере парчетата заедно и да получи цялостната картина. Имайки предвид това, на някой може да му се стори сурово вината да бъде хвърлена върху двамата хавайски командири. Независимо от това, че Клаузен ги сравнява с „часови, заспали на пост“, не можем да не изпитаме жал за Кимел и Шорт, които поеха цялата вина за трагедията.

Втората опасност е, че понякога „клубът на потайните катерици“ може да бъде използван за прикриване на грешки. Няма съмнение, че след Пърл Харбър, поверителността попречи на прозрачното и честно разследване. Голяма част от истината никога не излезе наяве. Въпросът е дали „държавната сигурност“ беше използвана като наметало за скриването на важни държавни тайни от врага, или като оправдание за политическите грешки. За съжаление няма отговор на този въпрос. Но при така стеклите се обстоятелства, вероятно и двете.

Съществува още една, по-скоро психологическа причина за катастрофата. През 1941 г. всички експерти бяха сигурни, че Пърл Харбър не може да бъде нападнат. Базата на Американския тихоокеански флот се намираше твърде далеч от Япония, или друг сходен противник. Пристанището беше добре охранявано, а хълмовете и плитките води наоколо правеха една торпедна атака технически невъзможна. Тогава всички бяха сигурни, че Пърл Харбър е неуязвим.

Което беше вярно през 1939 г., вече не важеше за 1941 г. На 11 ноември 1940 г. кралската флота унищожи няколко италиански бойни кораба, акостирали в Таранто, използвайки специални плитководни торпеда от излизащата от употреба серия „Сордфиш“. Торпедата бяха изстреляни от въздуха и неутрализираха военноморския флот на Мусолини.

Постоянният американски предател, забелязван както от приятели, така и от врагове, е синдромът „непроизведено в Америка“. Наивно убедени в неограничените си възможности и със самочувствието на най-добре развиваща се икономически държава, американците са склонни да вярват само на американските идеи и изобретения, отричайки постиженията на другите народи, било то оръжия, потребителски стоки или даже телевизионни предавания.

Америка на практика пропусна урока при Таранто. Имперската флота на Япония пък видя потенциален успех и реши да пресъздаде британския успех в доктрината си. Според думите на военноморското командване на Япония: „Таранто направи Пърл Харбър възможен.“

Японските авиатори проявиха интерес към възможността торпедото да бъде изстреляно от въздуха и да се движи в толкова плитки води, както стана в случая на Таранто. Чрез опити те разбраха, че ако торпедото е снабдено със специални перки, то може да бъде хвърлено от въздуха, да бъде потопено веднага, но не надълбоко. Японските торпеда, имащи славата на най-добрите в света, бяха снабдени с такива перки и изпробвани в плитки води. Експериментът успя и изведнъж Япония видя практическата възможност да нападне флотата на САЩ закотвена в Пърл Харбър. Това беше част от техническото разузнаване, която Америка осъзна, когато беше твърде късно, макар че, ако бяха попитали британските служби, щяха да я получат веднага. С голямото си самочувствие през 1941 г. Америка се залъгваше, че няма на какво повече да се научи. Японците обаче бяха на друго мнение.

Както и да гледаме нещата, можем спокойно да разделим атаката на Пърл Харбър, позовавайки се на разузнавателния кръговрат, който описахме в Глава 1. Анализът на тази система ни дава ясна представа за слабите звена в разузнавателната и сигналната система на САЩ през 1941 г.

Съществуваха ли основни изисквания от националното разузнаване на САЩ?

Не. Независимо че всички бяха наясно, че войната с Япония е възможна или даже неизбежна, и всички източници бяха заети със събирането на информация, нямаме доказателства за съществуването на координирани изисквания за информационно осигуряване.

Имаше ли план за събиране на информация?

Отново не. Съществуваше някакво планиране в рамките на отделните служби (военноморското разузнаване се интересуваше от японската флота, а ФБР беше заето с търсене на японски шпиони). Информацията, събрана от отделните източници, никога не беше сравнена или компилирана на едно място.

Беше ли координирана и зададена придобитата информация?

Не. Всяко разузнавателно звено работеше за себе си. Например, през 1941 г. основният интерес на началника на бюрото на ФБР на Хаваите, Робърт Л. Шивърс, бяха шпионите, саботажите и диверсиите. Имайки предвид голямото японско присъствие на Хаваите, ФБР подходи сериозно към задачата, независимо от издънката на Хувър с въпросника на Триколката. За да си улесни работата, Шивърс установи сътрудничество с колегите си от другите служби на острова: капитан III ранг Джо Рошфорт от военноморското разузнаване и подполковник Джордж Бикнел от армейското Г-2. Шивърс основно се интересуваше от генералния консул на Япония на острова и се ядоса, като разбра, че военноморското разузнаване тайно подслушваше телефона на консула повече от година. Телефонното подслушване беше официално разрешено от ФБР и Шивърс реши да установи своя собствена линия за подслушване. Щом разбра, че и друга агенция се кани да се намеси в подслушването, капитан Мейфилд от флотата се уплаши, че сигурността може да бъде нарушена и японците ще разберат, че са под наблюдение. Той заповяда подслушването от военноморското разузнаване да бъде прекратено на 2 декември 1941 г. Шивърс не беше уведомен за това, и неизвестно защо реши да не започва подслушване от страната на ФБР. Стигна се дотам, че в последната седмица преди атаката на Япония, никой не наблюдаваше японските дипломати и никой не знаеше, че подслушването е прекратено.

Беше ли подредена информацията по леснодостъпен начин и в подходящ формат?

Отново не. Отделните агенции криеха собствената си информация, без да се интересуват от общата ситуация и ако изобщо докладваха информацията, я докладваха поотделно на покровителите си. Казано на модерен език, липсваше „обединена база данни“ за Япония.

Беше ли прочетена правилно наличната информация?

Тук отговорът е и да, и не. Кодът на радистите „Меджик“ беше правилно интерпретиран като заплаха за война с Япония. Независимо че разположението на Обединената флота на Япония или беше пропуснато, или недоразбрано от щаба на Военноморското разузнаване, повечето от получената информация беше интерпретирана правилно. Проблемът дойде от това, че информацията беше разбрана правилно, но бяха направени грешни заключения. Японците също бяха подценени от всички институции, започвайки от президента. Никой не ги възприемаше като потенциален враг и техническите и бойните им възможности бяха недооценени.

Беше ли предоставена навреме готовата вече информация?

Отговорът на този въпрос трябва да е едно голямо не. Видяхме, че президентът и другите институции във Вашингтон не получиха навреме четиринадесетия пасаж на съобщението от Министерството на външните работи на Япония. Адмирал Кимел пък не знаеше какво става до последната минута. Важна информация беше затрита по пътя от Хаваите до щаба на Военноморския флот. Командващият на армията беше оставен в неведение през цялото време. Разпространението на информацията беше ужасно. Нямаше нито интегриране на наличната информация, нито обработка на наличните данни, нито пък свеждането й до знанието на тези, които трябва.

Ако има фактор, обединяващ всичките грешки на американското разузнаване през 1941 г., можем да го наречем „интегриране на ресурси“. Днес не се поставя под съмнение, че отделните разузнавателни единици в една държава трябва да се управляват от единен орган, приближен до правителството й, където да се обединява цялата информация от различните разузнавателни агенции. Това е лесно да се каже, но не и да се направи. Всяка агенция си има свои тайни, които не иска да разпространява измежду колегите си от другите разузнавателни служби. Затова си има причини. Едната е добра, другата — лоша. По-приемливата причина е сигурност. Когато секретната информация се сподели с друга агенция, се създава предпоставка за изтичане на данни и потенциална заплаха за сигурността. Втората причина също е разбираема, макар и по-неприемлива. Всяка бюрократична организация, с монопол върху определена тайна, винаги може да си осигури достъп до политици, власт и ресурси. В постоянната битка за власт и надмощие отделните разузнавателни звена не желаят да споделят успехите си с други, за да си осигурят по-добри условия и бюджети в коридорите на властта.

Тази ситуация поставя политиците под голяма отговорност, понеже те са единствените, които имат правото и пълномощията да накарат националните ресурси и агенциите да работят заедно. Дори това да означава създаване на специализирани комисии с участието на ръководителите на разузнавателните звена, пак някой трябва да обедини усилията.

Това, което липсваше на Вашингтон през 1941 г., беше обединеното разузнаване, имащо достъп до цялата информация от всичките налични източници. С безумната схема, в която военноморското разузнаване докладваше през нечетните дни, а армията — през четните, Рузвелт беше поставен в ролята на свой собствен координатор и ръководител на военно-политическото разузнаване. Поради наличието на други отговорности и неразбиране на японския манталитет, той не се справи с тази задача. Той беше провален и от подчинените си, които никога не му казваха всичко. Истината е, че и правителството, и нацията като цяло подцениха възможностите и намеренията на Япония като потенциален враг.

Каквито и да са оправданията, не може да се отрече грозният факт, че САЩ са имали достатъчна и навременна информация, че Япония подготвя изненадващо нападение някъде в Тихия океан и най-вероятно в Пърл Харбър. Тази информация дойде от много места. 2000 войници загинаха и Америка беше въвлечена във война заради неуспеха на държавния глава да създаде навреме обединена национална разузнавателна служба и да контролира бюрокрацията във Вашингтон.

Можем спокойно да отсъдим, че основната вина имат президентът и правителството на Съединените щати, подпомогнати от съветниците си. Не съществуваше конспирация за въвличане на САЩ във войната, макар че Чърчил беше безспорно доволен да приветства Америка като свой съюзник.

Пърл Харбър представлява типичен провал на разузнавателния апарат, където една неорганизирана група разузнавачи разполагаха с всички необходими средства, но не успяха да ги използват по предназначение. Или казано по-просто — не си свършиха работата. Цитирайки думите на Разследването на Конгреса през 1946 г.: „Разполагайки с най-доброто разузнаване в нашата история, с почти сигурна информация, че войната наближава, с планове, които описват точно начина на нападението, извършено сутринта на 7 декември 1941 г. — как можахме да позволим на «Пърл Харбър» да се случи?“

Глава 5
„Най-голямото поражение на Британската армия“
Сингапур, 1942 г.

Британското поражение в Малая и падането на Сингапур през 1941–1942 г. бяха резултат от най-опасния порок в разузнаването: подценяване на противника.

Според Уинстън Чърчил това беше „най-голямото поражение на Британската армия“. На 15 февруари 1942 г., разположеният на най-южната точка на Малая и смятан за непревземаем Кралски гарнизон отстъпи пред по-малобройните японски ударни отряди. 130 000 добре въоръжени британски, австралийски и индийски офицери и войници капитулираха само пред 35 000 гладни, изморени и останали без муниции японски войници. Самите японци бяха изненадани от лесната си победа. Няма по-унизителен провал в кратката, но войнствена история на Британската империя.

Само 9000 от 60 000 японски войници паднаха жертви в малайската кампания. За разлика от тях, британците загубиха 146 000 човека, от които 130 000 се предадоха. Много от военнопленниците загинаха в японските затвори. Само атинският разгром при Сиракуза през 415 г. пр.н.е. може да се сравни с поражението в Сингапур: и двете събития бележат края на големи военни империи.

Главната причина за британското поражение стана лошото разузнаване и подценяването на Япония като сериозен противник, както и самочувствието на британското правителство на непобедима сила. Чак на 15 февруари 1942 г., когато японците обкръжиха деморализираните английски и индийски части, Кралските морски пехотинци, наземното командване на Кралските въздушни сили и остатъка от командваните от генерал-лейтенант Пърсивал гарнизони — едва тогава Англия разбра, че нейното време свърши.

И ако някой е имал някакви съмнения, клането и насилието срещу ужасените мирни жители ги разсеяха напълно. Времето на белите туани в Азия свършваше и започваше кошмарът на тригодишната японска окупация. Митът за бялото превъзходство в Азия свърши завинаги. Нещата никога нямаше да са същите.

Години преди Втората световна война, Англия, с нарастващо безпокойство следеше възхода на Имперската военна сила на Япония на Изток. През Първата световна война, Япония беше съюзник на Британия в кампанията им да освободят Тихия океан от германските завоеватели. Версайският мирен договор от 1919 г. дойде като голямо разочарование за едната от страните победителки. Независимо че японците получиха право върху някои немски колонии, те смятаха, че приносът им във войната остана недооценен. Тяхното негодувание се увеличи още повече след Военноморската конференция във Вашингтон през 1922 г., когато Япония остана изолирана в Тихия океан според новото споразумение, изготвено в полза на Съединените щати.

Западното влияние започна да навлиза в Япония чак през 1850 г. Средновековната политика в страната на Шогуните се смяташе от западните демокрации за примитивна и неподходяща за развиващия се модерен свят. Глобалната икономическа криза от края на двадесетте и началото на тридесетте години накара правителството на Япония да предприеме политика на военното разширение, за да осигури на страната достъп до икономическите блага и суровини на Изтока. През 1931 г. Военната партия предприе нападение на Манджурия, започвайки така продължителна кампания на военно-политическо разширение, върха на което станаха Пърл Харбър и Малая след десет години, на 7 декември 1941 г.

Британските колонии на Малая представляваха особен интерес за икономическия растеж на Япония. През тридесетте години тя със сила си осигури достатъчно въглища от Китай. Все още й липсваха обаче важните суровини като желязо, калай, петрол и каучук. Опитите на Япония да продължи окупацията си на север бяха пресечени от Съветската армия в битката при Халхин Гол още през 1939 г. Япония се обърна на юг. В отговор на нахлуването й във Френски Индокитай, САЩ започнаха да упражняват политически натиск през 1940 г., за да замразят икономическата дейност на Япония на американски територии. Затова още през лятото на 1941 г., Японският съвет по планиране можеше точно да прогнозира кога Япония ще остане без необходимите суровини. Японското правителство също предсказа с голяма яснота, че „ще е невъзможно да си осигурят петрол… по мирен начин“.

Според японците единственият отговор на въпроса за суровините се намираше на юг, в проспериращите и слабо защитени мирни колонии на Британска Малая и холандските колонии на Източна Индия. Със запасите си от калай и каучук Малая беше златна мина за Британия, която печелеше цяло състояние всяка година за лондонското сити и субсидираше войната с Хитлер в Европа и Близкия Изток. Победеното правителство на Нидерландия, намиращо се в изгнание в Лондон, се издържаше от богатите петролни кладенци на „Роял Датч Шел“ в Източна Индия. Ако Япония превземеше двете колонии, щеше да стане индустриално независима, а изглеждаше, че нито британците, нито холандците имаха възможност да защитят притежаваните от тях ресурси.

За да опази икономическата си империя на изток след Първата световна война, британското правителство беше изпратило флота и военноморски бастион в залива и в „Крепостта Сингапур“. Предназначението им беше ясно: да удържат първоначалния натиск на атакуващите, докато Кралската флота изпрати бойни кораби на защитаващия се бастион. Британците лъгаха империята с празните си приказки в парламента. Както бяха доказали римляните две хиляди години преди това, единственият начин да се защитят отдалечените точки на империята е да има силни мобилни единици на разположение, които във всеки момент да бъдат изпратени на помощ на застрашените територии. Такива мобилни сили Чърчил не можеше да гарантира, когато започна войната и Англия беше заета с битките си в Европа.

В така създалата се ситуация възникваха много стратегически въпроси, на които Империята се затрудняваше да отговори. Колко време трябваше да се удържи морската база при едно евентуално нападение? Какви сили ще са необходими за това? За колко време можеше да се събере флотилия, която да бъде изпратена в Далечния Изток? Защо Англия харчеше цяло състояние за Сингапур, когато истинските колониални притежания, които трябваше да бъдат пазени бяха на Малайския полуостров, където се добиваха повече от 60% от световния добив на каучук и калай? С какво щеше да се плаща: с парите от малайската колония, или с парите на данъкоплатците на „Големия бял крал отвъд морето“, които вече усещаха на свой гръб „Голямата депресия“?

Въоръжени с тези съмнения и Хазна, която успешно използваше държавната политика „без война в следващите десет години“, за да не прави излишни разходи, Англия доведе крепостта в Сингапур до пълно бездействие, оставяйки я да поглъща все повече средства и без защитна стратегия. В този момент крепостта не беше непревземаема. Англичаните пренебрегнаха северния подход към Малайската крепост, а Кралските въздушни сили строяха летища из цяла Малая, без да се консултират с армията относно тактическата нужда от наземна защита. Независимо от всичко, илюзията за сигурност съществуваше.

Докато военната база с мирния си гарнизон не осигуряваше реална защита, отечеството на Запад вярваше на пропагандата по кината, че Сингапур е най-доброто укрепление в света. Това може да обясни и липсата на заинтересованост и притеснение, когато Япония навлезе в Северна Малая. Сингапур се смяташе за непобедим. Това обяснява и паниката, когато се разбра, че невъзможното се случваше и че „Гибралтарът на Изтока“ беше пред капитулация през февруари 1942 г.

Един от главните виновници за слабата защита на Сингапур беше Уинстън Чърчил. Още като министър на финансите през 1928 г. той спря проекта за набиране на средства и беше пламенен защитник на финансовата политика на отбраната „без война в следващите десет години“, което беше рисковано за международната сигурност. Като министър на флотата, Чърчил пак се опълчи срещу изчисленията на Кралската флота за разходите по създаването на отбранителна база в Сингапур. И накрая, вече като министър-председател, той беше главният виновник за катастрофалната отбрана на Малая между 1940 и 1942 г.

Сингапур хвърля сянка върху мита за великия военен стратег Чърчил. Според мнозина това е причината за липсата на правителствено разследване по случая Малая. Затова и многото официални държавни документи по случая в Малая се пазят в тайна и досега. Но ако някой може да бъде наречен виновник за разгрома в Сингапур, то безспорният титуляр е Уинстън Спенсър Чърчил.

Австралийското правителство беше скептично настроено към политиката на Чърчил през 1941 г. Сътрудничеството между двете страни беше основано на подозрения, недоверие и лъжливи обещания. За Чърчил Австралия не беше само потенциална база на изток и свежо попълнение за британската армия. Бяха дадени всички възможни обещания, които принудиха Австралия да се съюзи с Англия и да осигури бойна сила. Когато Чърчил беше министър на флотата, той се опита да увери австралийския министър Ричард Кейси, че Англия е готова да напусне и Средиземноморието, само за да спаси Австралия. Това беше обещание, което той със сигурност нямаше да изпълни.

Лъжите не идваха само от английска страна. В мирно време за австралийското правителство беше по-удобно да не прави разходи за отбрана и да се залъгва, че „старата държава“ ще им осигури защита. Така разходите за отбрана бяха по-малко от 1% от държавния бюджет през трийсетте години. Австралия живееше с илюзията, че ако британците са отговорни за отбраната им и че ако най-лошото се случи, Англия ще се притече на помощ и ще ги спаси. Тази политика беше поддържана от австралийското правителство, което не се замисляше как Англия може да изпрати флотата си в случай на война, при положение, че в мирно време не успяха да отделят и един кораб. Тези въпроси бяха неудобни и никой не ги задаваше. Беше по-лесно друг да отговаря за сигурността, колкото и неправдоподобно да беше това.

Когато Чърчил смени Невил Чембърлейн като министър-председател през май 1940 г., той погледна с нарастващо безпокойство към Далечния Изток и Япония. Добрите му речи обаче не можаха да заместят добросъвестната и добре осигурена политика на отбрана. Със стратегическите си обещания Чърчил заложи на карта сигурността на Австралия и Изтока с цената на война в Северна Африка и помощта на обсадения Съветски съюз.

Когато през 1941 г. Съветският съюз окончателно отряза похода на японците към Сибир в битката при Халхин Гол, те решиха да се обърнат на юг. Тайланд, непосредствено на север от Малая, участваше в кратка война с вишисткия режим на Франция в Индокитай в спор за гранични територии. Под предлог, че ще посредничи между воюващите, Япония разположи 200 000 войници в Индокитай, като настояваше за военно присъствие и право на преминаване през Тайланд. За първи път северните части на Малая бяха застрашени. Последвалото заемане на летищата в Индокитай от японците постави Малайския полуостров в обсега на техните бомбардировачи.

Британското разузнаване проследи развитието на тези събития с голямо безпокойство. Те обаче бяха затруднени в разузнаването от четири основни фактора: пълното подценяване на боеспособността на японските войски; накъсаните и некоординирани разузнавателни действия в Далечния Изток; липсата на ресурси и източници за събиране на информация на местна почва и липсата на влияние измежду цивилните и военни институции в Малая.

От посочените фактори безспорно най-голяма беше първата грешка: подценяването на Япония като равностоен противник. Това беше странно, понеже Япония беше войнствена държава с впечатляваща история. Те бяха смазали Русия в Далечния Изток през 1904–1905 г., притежаваха силна и модерна флота и водеха успешни войни в Китай и Манджурия от 1931 г. За да разберем причината за това фатално подценяване, трябва да изучим манталитета на Белия колониален свят преди трусовете през 1941 г.

Англия не беше единствената държава, която смяташе азиатците за малко по-умни туземци. Дори в Америка, където имаше много японски имигранти в навечерието на Пърл Харбър, на тях гледаха като на аборигени. Митът за расовото превъзходство беше присъщ не само за нацистка Германия на Хитлер през трийсетте години. Британската гледна точка беше ясно изразена в думите на тогавашния главнокомандващ войските в Далечния Изток, маршала на военновъздушните сили Робърт Брук-Попъм, след негова визита в Хонконг през декември 1940 г:

„Огледах ги добре (японските войници, пазещи границата). Отвъд бодливата тел видях човекоподобни същества в мръсни сиви униформи… Ако това е средностатистическия японски войник, то не виждам как те ще формират ефективна бойна сила.“

Тогава се смяташе, че японците са дребни, със стърчащи зъби и лошо зрение, неспособни да се бият на тъмно или да управляват сложна техника. Навред беше разпространено мнението, че белите мъже са по-висшестоящи. Един военноморски експерт дори написа: „Всеки ще се съгласи… че японците са смели, но неспособни авиатори… Те имат расов дефект в областта на вътрешното ухо и са късогледи. Това ги прави дефектни.“ Смяташе се, че японците „не могат да стрелят с пушка“, защото „не могат да си затворят само едното око, за да се прицелят“. Един смятан за сериозен автор в областта на авиацията каза, че „няма нищо по-глупаво от един японец и по-умно от двама“. Всеобщото мнение беше, че „ужасените японци ще избягат само при вида на бял войник“. Документирано е и изказването на двамата командващи офицери на британската пехота в Малая: „надяваме се, че войските ни в Малая не са прекалено силни… защото това ще откаже японците от битка“. Но най-арогантната забележка принадлежи на един друг командващ офицер: „Не мислите ли, че моите войници заслужават по-добър противник от японците?“

Това беше опасна глупост. Горчивата действителност от операциите срещу японската имперска армия дойде като шок за всички съюзнически бойни единици — на земята, във въздуха и във водата. Австралиецът Ръсел Брадън беше ужасѐн, щом видя първите японски трупове в Малая: нито един екземпляр под 180 см, нито един с очила и нито един със „стърчащи зъби“. Докато британците нямаха нито един танк на разположение на Малайския полуостров, „неспособните“ да управляват бойна техника японци успешно използваха леките си танкове срещу статичната защита на британците по главните пътища.

Генералният щаб в Малая беше поразен, защото британската военна доктрина ги беше учила, че танк не може да бъде използван в джунгла. Още повече че разузнаването беше уверило британските стратези, че японците нямат бронирана техника. И изведнъж японската танкова атака проби британските укрепления в джунглата и се насочи на юг, към Джохор и Сингапур.

Японците бяха разработили нова тактика. Бойните действия в Малая не се водиха в гъста джунгла, а в каучукови насаждения с достатъчно място и видимост между дърветата. Те се промъкваха покрай модерните малайски пътища, а когато бяха спирани от британски укрепления, японската пехота се разпръсваше измежду дърветата от двете страни на пътя, стреляйки в движение. Така те минаваха по фланговете на окопаната отбрана и я елиминираха. Използвайки т.нар. тактика „рибешки скелет“, японците непрекъснато обкръжаваха по фланговете тежката пехота и караха уморените австралийци, британци и индийци да отстъпват панически.

Изненадани и объркани, защитниците отстъпваха под силните януарски мусонни дъждове до следващото пътно укрепление, оставяйки след себе си техника, оръжия, провизии и ранените си другари, позволявайки на японците да си правят с тях каквото си поискат. Често японците използваха колела, за да се предвижват по-бързо измежду дърветата, отколкото затруднената Имперска пехота. Британското разузнаване дори не подозираше за това „тайно оръжие“, преди да се направи пълен анализ на събитията в Индия след позорния разгром.

Във въздуха цареше същият хаос. Всички смятаха, че независимо от модерните самолети, които Япония произвеждаше, пилотите й не можеха да се справят с управлението като западните. Това мислене продължи, докато първите бомби се изсипаха върху летищата на Кралските военновъздушни сили. Британските летци завинаги проклеха деня, когато се запознаха с тъй наречената тактика „диария“. Японските бомбардировачи се групираха и изхвърляха наведнъж бомбите си върху определен участък от целта. Това не бяха единичните прецизни удари, за които бяха подготвени Кралските войски.

Този тип нападения имаха успех. Тренирани при набезите си срещу Китай, японските ескадрили знаеха добре какво правят. По заповед от главния бомбардировач, бомбите се хвърляха наведнъж в широк периметър, което се оказа успешна тактика за поражение на аеродруми. Нямаше как поне една от бомбите да не попадне в целта. Това което изненада авиаторите в Малая най-много обаче, беше, че японските бомбардировачи винаги знаеха къде и кога да ударят.

Другата изненада във въздуха беше доброто представяне на японските бойни самолети и особено на изтребителя „Зиро“, или „Нулата“. Наречен от американските специалисти „небоеспособен, лек, спортен самолет, с двигател от 1000 конски сили“, маневреността на „Нулата“ при въздушен двубой дойде като голям шок за пилотите на Съюзниците. Екипажите на тромавите и остарели „Брюстър Бъфало“ разбраха, че нямат шанс срещу многобройните и маневрени японски „водни кончета“.

Най-добрият пример за подценяването на японците във въздуха дойде след събитията в Сингапур. Това стана през 1942 г. при сблъсък между самолетите „Дарвин Уинг“, придружаващи американските изтребители P-40 към Далечния Изток и „Нулите“, които ескортираха японските бомбардировачи към северните територии на Австралия. Това беше битка, която новодошлите британски ескадрони в Австралия биха искали да забравят. Когато опитните британски пилоти се врязаха в редиците на пикиращите „Нули“, японските пилоти умело се обърнаха и минавайки под тях, за пет минути свалиха единадесет от дванадесетте P-40, като само един от японските самолети беше унищожен. Това унижение не беше забравено от британците и през Тихоокеанската война всички съюзнически пилоти се научиха да се възползват от скоростта и по-силната огнева мощ на техните машини срещу маневрените „Нули“.

Кралското военновъздушно разузнаване знаеше за качествата на „Нулите“ много преди войната. През 1941 г. китайците бяха свалили един японски изтребител над Чункинг и направиха подробен доклад за бойните му способности. Когато той се получи в Лондон, Въздушното министерство го предаде на координаторите на цялата разузнавателна дейност в Малая, и по-точно на завеждащите на ОБДИ, или Обединеното бюро на Далечния Изток. В Малая този доклад не само че не беше взет под внимание, а просто изчезна!

Дотук не сме споменали, че ОБДИ не предупреди службите в Малая за заплахата от Япония. Съществува разузнавателен меморандум на Генералния щаб в Малая от средата на 1941 г., в който подробно са описани японските заповеди за нападение и техническите им възможности. Този доклад обаче беше пренебрегнат от щаба, военните части и от политиците. Ден преди началото на войната, член на Генералния щаб заяви, че „не разбира, защо губернаторът дига такъв шум и мобилизира доброволците“. Часове преди Япония да нападне, политиците още се колебаеха. Нещастният главнокомандващ Брук-Попъм, на запитването си дали да започва операция „Матадор“ (навлизане в тайландски територии и блокиране на тесните части на полуостров Кра), получи отговор от Лондон на 6 декември, който гласеше: „Действайте по свое усмотрение.“ Както сухо се изрази началник-щабът: „Сър, те ви направиха лично отговорен за обявяване война на Япония.“

Ако британците бяха подценили възможностите на Япония, то японците не направиха същата грешка. Информацията, събрана преди войната в Малая, беше добре подбрана, от сигурни източници. Агресорите винаги поемат инициативата, дори в разузнаването. За 10 години Япония изгради добра разузнавателна мрежа в Малая, използвайки множество легитимни търговски компании там, както и 7000 японски жители и туристи. В допълнение имаше и интензивен търговски трафик на малки кораби по източното крайбрежие. Повечето от екипажите на тези кораби бяха офицери от военноморските сили, работещи под прикритие. По-късно се твърдеше, че дори щатният фотограф на военноморската база в Сингапур беше действащ японски офицер от разузнаването, полковник Накаджима.

Японските разузнавателни действия бяха познати на малайските власти. Началникът на полицията в британските колонии дори спомена, че японското шпиониране го накарало да предложи на губернатора да принудят японските компании да намалят японския си персонал наполовина и да наемат работници от други националности. Нищо не беше направено по този въпрос. Напротив, заповедите от Лондон бяха да не се прави нищо, което да озлоби японците и да ги накара да атакуват.

Понякога наглостта на японските шпиони стигаше неимоверни граници. През 1940 г. пресаташето на Япония в Сингапур беше арестуван и затворен за три години и половина за поддържане на шпионска мрежа в Малайзия (в която влизаше и един британски ефрейтор). Той беше обвинен в организиране на екскурзии за японски офицери из британските казарми и военни установки. Най-наглото деяние от всички беше неразрешеното закотвяне на две японски подводници в малайското пристанище Ендоу, собственост на една японска миньорска компания. Според показанията на командващия доброволците в Малая, капитан Колидж, през септември или октомври 1940 г. той видял японски офицер в униформа на японската армия, който наблюдавал маневрите на британските бронирани машини. После той невъзмутимо се качил на една моторница и потънал в здрача вероятно „по посока на някой кораб, закотвен навътре в морето“. Щом докладвал това обаче Колидж беше посъветван от хората на губернатора да не вдига шум, понеже заповедите от правителството на Нейно Величество бяха да се угажда на японците и да не се провокират.

Можем да си представим яда на безпомощните офицери от ОБДИ в Малая, които напразно предупреждаваха Генералния щаб за наближаващата опасност. Колкото по-сериозни бяха фактите, толкова повече не им вярваха. В отпуснатия колониален живот в полутропическия рай губернаторът, Колониалната държавна служба и старите кучета имаха абсолютната власт. Никой, а най-малко белите туани, дошли да натрупат състояние в Малая, искаше да вярва в най-лошото. Малая не мислеше за война и животът за британците беше сладък.

Ако британците не бяха подготвени за война, то японците със сигурност бяха. Запазени са досега записките на началника на Имперския генерален щаб, полковник Масанобу Цуджи. Той беше и главен координатор на операциите на победоносната 25-та армия на генерал Ямашита. Планирането на нападението започна на 15 септември и беше придружено от интензивно въздушно разузнаване. С наближаването на определения ден японските пилоти започнаха да правят още по-нахални полети над летищата и базите на Кралските военновъздушни сили. Самият Цуджи е прелетял с японски разузнавателен самолет „Диана“ над пистите в Кота Бару и базата на КВВС при Алор Стар на по-малко от 1800 метра на 22 октомври 1941 г. Повечето от тези полети бяха забелязани от британците, но не бяха взети никакви мерки.

Една друга случка ни кара да се замислим още повече. Тя е разказана от Питър Шепърд, 18-годишен редник от КВВС, служещ на летището в Сунгей Патапи в северна Малая през декември 1941 г. На 4 декември 1941 г. Шепърд беше изпратен като втори пилот на цивилен „Локхийд Хъдсън“ до холандските колонии в Източна Индия. Ето какво разказва той самият:

„За мое учудване ние се приземихме на частно летище в Камбоджа, южно от Кампот. Френски Индокитай тогава беше в японски ръце, което правеше кацането на холандски самолет в Камбоджа много опасно. Френските власти бяха под въздействие на провишиската политика, така че през 1941 г., в тази част на света британците нямаха приятели.

Моето положение на служещ в КВВС в цивилни дрехи ме излагаше на още по-голяма опасност в тези условия. Нещата се влошиха, когато по пътя холандският пилот ми разкри, че истинската цел на нашата мисия е да приберем един британски агент под прикритие. Това ми заприлича на шпионска мрежа, придружена с контрабанда. Не ми бяха казали нищо, преди да излетим. До последно знаех, че отиваме в Тайланд, който беше неутрална територия, за разлика от Камбоджа. Реших да стоя настрани от нещата, когато се приземим.

По-късно през деня пилотът ме заведе в един ресторант. Бяхме само двамата. По едно време той отиде отзад, в кухнята, за да свърши нещо, вероятно свързано с каргото ни. Страхувах се, че мога да бъда обвинен в шпионаж и разстрелян, затова гледах да не се набивам на очи.

При мен дойде един ориенталец и ми предложи тигров балсам за ухапвания от комари. Той ми говореше нещо, но аз едва го разбирах. Единственото, което узнах от разваления му английски, придружен със знаци, беше, че е японец, цивилен и е самолетен инженер. Той ме помисли за французин със същата професия. Беше доволен от нещо и непрекъснато се опитваше да ме заговаря. Беше пиян. Комуникирахме си на странна смесица от знаци и имена на местности и накрая той извади един тефтер и карта и започна да ми показва къде е бил и какво е правил там.

От думите му разбрах, че прелитайки със самолет над залива Хитокапу, той видял там голяма армада. На 24 ноември е бил изпратен на юг, на остров Фу Куок, за да проследи някакви спешни модификации на бомбения отсек на японските бомбардировачи в Южна Камбоджа.

Той изглеждаше горд от работата си и от това, което беше видял. Даже сподели, че ние сме били единствените хора, които знаеха за флотилиите, и че те са планирали да отплават на 26 ноември, за да унищожат американските кораби в Пърл Харбър, като започнат атаки и срещу Малая и Сингапур. Той описа това с много знаци и звуци от типа на «бум-бум». Щом видя изненадата на лицето ми, той извади още един тефтер със скици на някои от бойните кораби, които беше видял.

Тогава осъзнах, че бях научил нещо важно. Когато той отиде до тоалетната, аз откраднах рисунките му. Като се върна, японецът продължи да пие и когато нашият пилот ми каза, че е време да тръгваме, той вече повръщаше провесен над парапета на верандата.

На 5 декември, ден след като се върнахме в Малая, аз докладвах всичко на един офицер от разузнаването на КВВС. По-късно същата сутрин бях изпратен в Куала Лумпур, където бях разпитан от двама цивилни. Предадох им и скиците, които бях откраднал от японския инженер. Казах им, че според мен японецът казваше истината и ако всички детайли на историята бяха верни, то денят на нападението щеше да бъде след три дни — на 8 декември (7 декември на Хаваите, заради часовата разлика). Преди да се върна в Сунгей Патани, бях инструктиран да си държа устата затворена.

Нищо не се случи, след като се прибрах. Летището дори не беше в бойна готовност и следващото, което си спомням, беше взривната вълна, която ме изхвърли през вратата на казармената баня в 7 часа сутринта на 8 декември.

Заради раните ми се наложи да ме евакуират в Батавия, а по-късно в Карачи, където, лекувайки се за две години, изгубих нишката на събитията. После бях уволнен от въздушните сили по инвалидност и се върнах във Великобритания през 1944 г.

Често съм се чудил какво ли е станало с информацията, която предадох на онези разузнавачи в Куала Лумпур. И досега не мога да разбера защо малайското командване не обяви военна готовност онази сутрин, да не говорим за нападение срещу японските кораби, които знаехме, че не са далеч в морето.“

Разказът на Питър Шепърд е драматичен пример за това, какъв обем информационни предупреждения пристигаха при британските власти в Малая месец преди нападението. Японците бяха снабдили британското разузнаване с достатъчно сигнали и индикатори за война. Остава въпросът защо нищо не беше предприето.

За да си отговорим, ние трябва да обърнем внимание на втория основен проблем пред британското разузнаване в Малая: лошата организация. Подходът на британците към управлението и координирането на разузнаването в Далечния Изток изглеждаше накъсан. Разбираемо е, че при такъв свиреп враг като Нацистка Германия, Англия щеше първо да обърне внимание на собствената си сигурност, отколкото на Далечния Изток. Това е логично. По-трудно е да разберем липсата на организация на разузнавателната дейност в Малая. Освен нея голяма роля в случая изигра и липсата на ресурси и източници.

Структурата на разузнаването в Малая беше слаба. Основната роля играеше ОБДИ, което отговаряше за координирането на информацията от радистите и от докладите на МИ-6, след което докладваше на властите за потенциална заплаха срещу британските интереси. Всъщност ОБДИ беше инстанция на операцията по кодово улавяне „Блечли Парк Ултра“. Малко е писано за функциите на ОБДИ в сравнение с разположените в Уайтхол Обединен разузнавателен комитет (ОРК) и Държавно училище за кодиране и шифриране (ДУКШ). Със сигурност ОБДИ не заемаше важно политическо място в Далечния Изток като братовчедите си от Уайтхол. Те бяха повече агенция за информация, отколкото координиращо звено. През 1939 г. ОБДИ беше преместено от Хонконг в Сингапур.

Поради липсата на исторически записи за разузнаването в Малая, можем само да гадаем за истинските функции и влияние на ОБДИ. Знаем със сигурност че нямаха авторитет измежду военните съвети в Малая. ОБДИ беше изключен от всички тях и от съображения за сигурност, не участваше в комисиите, отговорни за отбраната на полуострова. Всичко това води до заключението, че нито една организация не координираше разузнаването и информацията в Малая през 1941 г.

Част от проблема беше, че никой не разбираше значението на разузнаването и какво трябва да прави то. Военното разузнаване беше само второстепенна институция между бюрокрациите, управляващи Малая, и беше често подминавано от „истинското разузнаване“. Това понятие се дължеше на невежеството на колониалния режим и на остарялото виждане за Голямата игра според Джон Бушан и Булдог Дръмонд, че разузнаването и тайните служби са едно и също нещо. Цялото командване на Далечния Изток беше на мнение, че Тайните разузнавателни служби (МИ-6) бяха единственото истинско разузнаване. Всеки друг процес на разузнаване беше непознат. Службите, като сигналното разузнаване, или радистите, които се занимаваха с разчитането на японските кодове, нямаха никакво влияние върху събитията преди 1942 г., а дори и да имаха, информацията, получавана от тях, не се използваше при операциите.

Непрофесионализмът се подсилваше от още една институция, която ревностно пазеше монопола си за контраразузнаването чрез Отговорника за сигурността на отбраната (ОСО). Британските тайни служби (МИ-5) винаги са се мислили за служба, чиито основни задължения са шпионаж, саботаж и диверсии на териториите на Британската корона. Но тогава на МИ-5 им липсваха оперативни работници. Накъсването на дейността им се дължеше и на съществуването на различни тайни политически полицейски служители (тъй наречените Специални звена) в полицейските структури в колониите. В резултат нямаше никаква координация в разузнаването на Далечния Изток и постоянните разправии между службите бяха станали ежедневие.

Началниците на различните разузнавателни департаменти до такава степен не можеха да се понасят, че сътрудничеството между тях беше немислимо. Например ОСО на МИ-5 в Сингапур, полковник Хейли Бел, не си говореше със завеждащия японската секция на Специалното звено на сингапурската полиция. Отношенията им бяха така обтегнати, че Морган, шефът на Специалното звено, отказваше да предостави на ОСО (който беше председател на Комисията по сигурност и разузнаване на губернатора) поради „съображения за сигурност“ информацията за японската шпионска дейност.

Накрая техните караници стигнаха и до знанието на военните. В досието на човека, който предаде Сингапур, генерал-лейтенант Пърсивал, има интересна записка, когато той беше още началник-щаб през 1937 г. Записката е за тайния полицай Морган: „Не може да имаме никакво доверие на майор Морган. Изказванията и позициите му създават впечатление, че той има ексцентричен манталитет, лоша преценка и объркани мисли, и че не може да си държи устата затворена.“ Това описание говори повече за професионалната деформация на всеки таен полицай, прекарал достатъчно време в потайния свят. Но Пърсивал, когото мнозина смятаха за по-забележим като началник-щаб през 1937 г., отколкото като командващ генерал през 1941–1942 г. не се ограничава само с това. Според него „Морган е неспособен да удържи и изпълни ангажиментите, които е поел, и това се потвърждава както от миналото му, така и от предшествениците му“. Морган обаче, както всички цивилни служители, изобщо не се притеснявал от подобни нападки, още повече от военен. В писанията си Пърсивал продължава със съжаление; „Изглежда, обаче, че той е на десетгодишен договор и ще има проблем с отстраняването му.“

С хора като Морган, търсещи шпиони, не е изненада, че британското контраразузнаване не успя да опази колонията от катастрофата, която я сполетя. Морган и колегите му може би щяха да са наясно, ако знаеха, че в Малая беше в ход операция на японското военно разузнаване, и че тя вървеше под ръководството на офицер от британската армия.

Капитан Патрик Хийнън вероятно е бил вербуван от японското военно разузнаване при визитата си в Япония през 1938 г. Колегите му от 3/16 пенджабски полк в Малая не го обичаха и той беше преместен във военновъздушното разузнаване. Това преместване не вещаеше нищо добро за кариерата му на пехотинец, но пък му осигури достъп до военните тайни. Сега вече Хийнън разполагаше с военните планове, разположението и въоръжението на всеки самолет на КВВС на полуострова, както имаше пряко наблюдение върху плановете за отбрана.

Една от големите загадки на Малайската кампания беше идеално разчетеното време и място за удар на японците, които им осигуряваха максимални загуби и поражения за британците. „Те сякаш знаеха за нашите планове“, каза един тогавашен офицер след събитията. И те наистина знаеха. Хийнън предостави на Япония пълната информация и точните планове за разположение на Алор Стар, основното летище на север. Алор Стар беше неутрализирано след серия от опустошителни удари още в самото начало, осигурявайки на японците превъзходство във въздуха до края на кампанията. Вероятно той е предал на Япония и тайните кодове и шифри, което позволи на японските радисти да следят целия радиообмен на КВВС по време на битката.

Но Хийнън се оказа невнимателен. Той беше привлякъл вниманието на армията още преди войната, но тогава нищо не беше направено. На 10 декември 1941 г. той беше арестуван за нескопосан опит за убийство на началника му майор Франс. След обиска в кабинета му бяха намерени неправомерно притежавани тайни карти, заповеди за операции и кодове, както и два замаскирани предавателя с кодова книга за шифриране на трансмисиите. Военното положение не позволи да се направи пълно разследване на дейността му, но скоро се разбра, че той е дълбоко замесен в шпионска дейност и в поддържане на шпионска мрежа в Малая преди войната.

Хийнън беше ескортиран в Сингапур през януари 1942 г. и изправен пред трибунал по обвинение в шпионаж. Той беше признат за виновен и осъден на смърт. Хийнън не беше единствен. За свой ужас, британците откриха след войната, че японците разполагаха и с най-секретния трафик между военното министерство в Лондон, Чърчил и главнокомандващия в Сингапур през 1941 г.

За да избегне изтичането на информация, Уайтхол изпрати кореспонденцията до Сингапур по бързия търговски кораб „Аутомедон“ през късния септември на 1940 г. На борда му имаше тежък сак с „най-секретните“ операционни планове за Далечния Изток, заедно с едно песимистично писмо от държавния глава за реалната възможност за отбраната на Малая. Капитанът на „Аутомедон“, Мак Иуън, и дипломатическият куриер, капитан Ивънс, имаха изрична заповед да изхвърлят пратката в морето при опасност.

И тя не закъсня. През ноември 1940 г. „Аутомедон“ беше засечен в Индийския океан от маскирания немски кораб „Атлантис“. Изобретателният капитан на „Атлантис“, Рьоге, беше маскирал част от екипажа си като жени и плаваше под холандско знаме. Градушка от снаряди разби радиостаята на „Аутомедон“, неутрализирайки дипломатическия куриер Ивънс, капитана и радиото.

Немците не можеха да повярват на късмета си. Те притежаваха куриерска пратка, със свръхсекретна кореспонденция и разузнавателни тайни на Далечния Изток, заедно с всичките британски морски кодове. Адмиралтейството си мислеше, че „Аутомедон“ е бил ударен от подводно торпедо, защото в противен случай биха получили радиосигнал от кораба. Не и този път.

Немците не се интересуваха от плановете за Далечния Изток и затова ги предадоха на съюзниците си в Япония. Британците не знаеха, че през ранната 1941 г., японците вече разполагаха с кореспонденцията между Лондон и Сингапур, както и с възможността да следят британския морски радиообмен. Накрая Лондон разбра за това, но твърде късно.

Аферата „Аутомедон“ беше една от най-големите британски загуби в Далечния Изток. Голяма загадка остава премълчаването за този инцидент в аналите на британското разузнаване, като се има предвид важността му за враговете им. Ясно е, че товарът на „Аутомедон“ беше основната причина за промяна на японските планове и катализатор за решението да бъдат нападнати Пърл Харбър и Малая. За да подчертаем значението му, само ще споменем, че капитанът на „Атлантис“, Рьоге, беше награден със Самурайски меч лично от Императора след падането на Сингапур през 1942 г.. Награда, немислима за европеец по онова време.

Разделеното командване на британските войски в Малая допринесе още повече за поражението. Последният щрих в тази тъжна картина беше сложен и от разделението на колониалното правителство. Никой не знаеше кой управлява кралските колонии през 1941 г. Със сигурност това не бяха въоръжените сили, нито преди, нито след японското нападение.

Проблемът идваше от самите управляващи на колонията. Под управлението на Шентън Томас, губернатор от 1934 г., колониите в Сингапур и Малая се интересуваха повече от статуквото и социалния живот, отколкото от суровата външна действителност. Губернаторът Томас, сякаш беше събрал в себе си най-лошото от британските ценности в ранния период на XX век.

Не е учудващо тогава, че най-тежките обвинения паднаха върху него, отправени главно от британските въоръжени сили. Губернаторът стана жертва както на неумението си да ръководи, така и на заповедите на Чърчил Малая да не се подготвя за война с Япония, а да печели пари за империята, продавайки каучук на американците.

Имайки предвид тези инструкции, основните приоритети бяха от икономическо естество. Затова всичко, което не засягаше добива на калай и каучук, се считаше за скъпо отклонение от основните задачи на малайската колония. Томас се беше разпоредил да бъде оказана цивилна помощ при построяването на военни лагери и летища, но опитът му за пренасочване на работната сила към тези задачи се оказа неуспешен. След войната той се опита да се оправдае с недостиг на работна сила и с невъзможността тогава да плаща заплати без държавна помощ. Това ни кара да зададем логичния въпрос дали Малая беше на бойна нога, или се водеше от икономическите интереси през 1941 г., и дали беше управлявана от военните или от старата колониална администрация? Всеки отговор изглежда верен.

Може би истинската причина за малайските проблеми е това шизофренично управление. При надвисналата смъртоносна опасност, навиците от времето на мирния живот останаха непроменени. Подобна невъзмутимост преди катастрофа е присъща за англичаните, но през 1942 г. тя стигна предела си.

Не всички британци обаче оставаха незаинтересовани като губернатора и хората му. Поне двама души предсказаха края на Сингапур. Единият беше генерал-лейтенант Пърсивал през 1937 г., а другият С. А. Вийланд. За голямо съжаление, Вийланд беше цивилен и член на администрацията на губернатора Томас. През 1938 г. той беше назначен за министър на отбраната на Малая, но си подаде оставката през 1941 г. заради политически интриги. Преди да си отиде, той предсказа с голяма точност развитието на едно евентуално нападение от Япония през Сиам и Малая. Със същата точност той описа и нуждата от силна защита на гористите местности северно от Сингапур и отхвърли възможността за нападение по море. Той дори оприличи „Крепостта Сингапур“ с бял слон и изказа съмнение в способността й да смогне с малайските отбранителни приоритети. С тези си виждания той стана неудобен на мандарините и обединените служби, прокламиращи британската политика.

Главната трагедия на Вийланд беше, че се забърка в бюрократичните игри между губернатора, армията, КВВС и новия главнокомандващ, генерал Бонд, пристигнал през 1939 г. Бонд, силна и нетърпяща възражения натура, бързо се зае да възвърне контрола над отбранителната стратегия. Основен негов приоритет стана остров Сингапур и той нямаше намерение да допусне цивилен да се бърка във военната политика, особено пък със собствено мнение по въпроса. Изходът от неизбежния сблъсък беше предсказуем. В началото на 1941 г. Вийланд си подаде оставката като министър на отбраната на Малая. При завръщането си в Англия, той с болка следеше развитието на събитията в Сингапур, както ги беше предсказал през 1940 г.

Може би тези военно-цивилни дрязги имаха по-голям принос към падането на Малая, отколкото лошото разузнаване и подценяването на противника. Непрестанните вътрешни разправии и липсата на изразена управленска структура означаваше, че нито една от службите, било то разузнавателна, военна или цивилна, няма да издържи на напрежението. Съчетано с останалите слабости на британските служби и японските „къртици“ в структурите на разузнаването, става още по-невероятно да мислим, че британците щяха да успеят, дори да управляваха Малая и Сингапур като военна зона, а не като колония.

Дори и с пристигането на последното подкрепление в края на януари и началото на февруари 1942 г., беше късно кампанията да бъде спасена. Подкреплението, пристигнало за 8-ма австралийска дивизия на 24 януари само наля масло в огъня за съжаление на австралийското правителство. Битката за Малая беше загубена.

За свое облекчение, министър-председателят на Австралия разбра, че Чърчил е изпратил 18-та британска дивизия в помощ на Сингапур. Джон Къртин вече беше свидетел как Чърчил пожертва австралийските войници на два пъти в Гърция и Кипър и внимаваше за всеки признак на двойна игра от страна на британския премиер. През януари 1942 г. той изпрати телеграма до Чърчил, в която казваше, че всеки опит 18-та дивизия да бъде отклонена от Сингапур щеше да бъде разглеждана от австралийските власти като „опит за измяна“. Чърчил отстъпи и изпрати последните части на 9-та, 11-та и 18-та дивизии да се присъединят към австралийците при края на обречената колония.

Тези войски можеха да потрябват другаде. Паника беше обзела Далечния Изток. Японските бомбардировки над Дарвин всяха още смут в отдалеченото население на Северна Австралия. След ужасяващия рейд на японците, когато всичките кораби в пристанището бяха ударени или потопени, стотици дезертираха и хукнаха на юг. Стотици необходими авиационни техници потърсиха спасение навътре в континента. За голям късмет на Австралия, Япония беше на края на възможностите си и не предприе по-сериозно нападение. Събитията през 1942 г. очертаха един безславен период в австралийската история. Във въздуха цареше отчаяние, слагащо края на една епоха.

Последното жестоко действие беше изиграно и заглушено от шумотевицата на последните дни. На 13 февруари 1942 г., ден станал известен като „Черния петък“, предателят капитан Патрик Хийнън беше разстрелян. Носят се слухове, че бил застрелян в главата от упор от сержант от военната полиция и изхвърлен на пристанището, докато ужасените пияници, дезертьори и граждани се опитваха да хванат последните кораби от Сингапур преди японското нападение.

Японската армия трябваше да възстанови реда и спокойствието в имперските гарнизони. Тя го направи бързо и ефективно с брутална сила, като още веднъж доказа, че е била подценена напразно. Може би Чърчил е бил прав, като е отказал парламентарно разследване на грешките и лошото управление, довели до падането на Сингапур — „непревземаемата крепост“. Някои грешки са толкова срамни, че е по-добре за тях да се премълчи. Урокът от тях обаче никога не трябва да се забравя.

Глава 6
Некомбинирани военни оперативни действия
Диеп, 1942 г.

На 19 август 1942 г. войниците от 2-ра канадска дивизия на територията на Съсекс в Англия нападнали Диеп, който бил малко пристанище на северния бряг на Франция. Акостирането било извършено призори на дневна светлина и било подкрепено от тридесет от новите тежкобронирани пехотни танкове на Чърчил. След пет часа победените нападатели се оттеглили, претърпявайки най-тежките жертви и поражения от всички атаки, предприети някога от Съюзниците през Втората световна война.

От 5000 души, предприели рейда, 2700 били убити, ранени или пленени. Тъй като само 4000 от нападателите успели да акостират на брега, това означавало, че жертвите били шестдесет процента от общото количество. Ситуацията била по-лоша от тази през първия ден при Сома през 1916 г. Немските защитници били удивени от безразсъдството на своите нападатели. Един немски критик написал: „Тяхната безразсъдна офанзива се подигра с всички правила на военните стратегия, дело и логика.“ Затова много митове и мистерии обграждали военната афера в Диеп.

За някои канадски националисти рейдът в Диеп се превърнал в определящ мит за национално достойнство, в който се говорело как смелите канадски войници били предадени от коравосърдечните и некадърни британски генерали. За британското общество Диеп бил жертвен политически жест към Сталин, с който Британската империя му показвала, че се опитва да освободи напрежението, надвиснало над Съветския съюз, откривайки втори фронт на бойни действия. Но за конспиративните теоретици-професионалисти Диеп бил представен като хитър британски заговор, чрез който да демонстрират на американските плановици във Вашингтон, които били още новобранци в европейската война, че една преждевременна атака през Канала щяла да се превърне в кървав провал.

Всички гореизложени твърдения съдържали в себе си частица истина, но нито едно от тях не посочвало цялата история. Но от една важна гледна точка рейдът в Диеп бил уникален, защото бил единственото по рода си масирано нападение, предприето от имперските военни сили без официалното разрешение на обединените началник-щабове на Съюзническите сили. Точно в това отношение е залегнала мистерията в митовете за рейда в Диеп.

По-обстойното проучване на доказателствата обаче разкрива, че рейдът в Диеп не бил нищо друго освен неофициално нападение, заобиколило официалния ред от необходими команди, преди да бъде предприето. Атаката в Диеп била проведена, без да се вземат предвид необходимите средства и ресурси за нея, без да бъде извършено достатъчно разузнаване на немската отбрана преди това, и накрая тази атака не била подкрепена от британското командване, често държано в неведение или просто пренебрегвано. Но най-лошото било, че хората, планирали атаката, нарочно предпочели да не уведомяват официалните разузнавателни организации за нападението, защото били обезпокоени да не им попречат на изпълнението й, ако плановете не отговаряли на разузнавателните изисквания. В резултат се получила една катастрофална разузнавателна грешка.

Изглежда странен фактът, че един командир можел да си помисли да предприеме нещо като частна атака срещу крепостта Европа, такава, каквато я бил създал Вермахта. Но не по-малко странни били характерът, амбицията и досието на човека, отговорен за операцията в Диеп, т.е. Маунтбатън. В края на 1941 г. капитан лорд Луис Маунтбатън бил повишен в длъжност от капитан на кораб в Кралската флота като началник на „комбинираните операции“ със седалище до фелдмаршал Алън Брук, при началник-щабовете. До март 1942 г. Маунтбатън бил повишен с три степени, за да се превърне в най-младия вицеадмирал в британската военноморска история.

Основните заявки за слава на Маунтбатън били три. Той доказал, че бил енергичен капитан на разрушители: трите му последни кораба били потопени при командване в условия, които хулителите му определяли като явно доказателство за неговата некадърност и неопитност. На второ място, той бил голям майстор в организирането на личните си публични взаимоотношения, като си давал вид на млад, енергичен и героичен командир, напълно способен да воюва с немците и да разсее мрачната обстановка от уморителните британски поражения. И накрая Маунтбатън бил последователен в действията си, независимо от същността им. Братовчед на краля, довереник на премиер-министъра, личен приятел на Ноел Кауърд и способен без усилия да събере на едно място влиятелни и силни приятели както от Холивуд, така и от британските висши среди, Маунтбатън бил човекът-мечта за организирането на публични прояви и отношения в мрачната заради войната Англия в началото на 1942 г. Дори се дочули слухове в консервативните политически среди, че той щял да бъде издигнат до поста началник-щаб.

Старателно подхранваната и доразвивана по-късно легенда от Маунтбатън криела в себе си безскрупулност и амбиция, които често съпровождали великите мъже по пътя им към успеха. Той не бил склонен да мами при военноморските учения, за да печели предимство пред своите офицери-побратими, затова нарочно фалшифицирал военните резултати след войната, когато почувствал, че неговият култивиран исторически имидж бил в опасност. Изказано с няколко пестеливи думи дори от официалния му биограф, Маунтбатън избрал „да напише отново историята, като междувременно всячески пренебрегне фактите“.

Суетността на Маунтбатън не познавала граници. В разгара на военните действия, при неговите най-големи отговорности, той можел да бъде видян как позира за плакат на филма „Където ние служим“, пропагандно изучаване на житието на светците, основано на неговия собствен опит, където ролята на енергичния капитан на разрушителите била изпълнена от неговия приятел Ноел Кауърд. Маунтбатън всъщност написал на Кауърд след рейда в Диеп следното: „Писмото ти ме настигна в най-заетия ми ден!… но имайки предвид съдържанието му… толкова е належащо, че аз реших да му обърна специално внимание, преди да пристъпя към ангажиментите си.“ Един нормален командир по това време щял да посещава ранените и умиращите, както и да изслушва оцелелите.

Бийвърбрук бил предупреден по време на войната — „Не вярвай на Маунтбатън и неговите обществени възможности“, имайки предвид, че тъмната и съмнителна страна на Маунтбатън нямало да позволи никаква атака срещу внимателно изгражданата му репутация и имидж. Независимо че Бийвърбрук бил предупреден, младият, безпринципен, безсъдържателен и амбициозен аристократ получил място във висшия военен съвет на острова, заедно с необходимите ресурси и власт, за да атакува окупираните от немците брегове в Европа. Характерът на Маунтбатън обединявал в себе си вече новопридобитата власт и амбицията, и тази комбинация щяла да доведе до катастрофални последствия.

Корените на атаката в Диеп от 1942 г. биха могли да бъдат открити двадесет и четири години по-рано при атаката срещу Зийбруг в деня на Свети Джордж през 1918 г. Под ръководството на адмирал Роджър Кейс от Дувърския патрул, атакуващата сила от военни кораби, подводници и войници нападнала участъка с немските подводници на белгийския бряг, в опита си да блокира достъпа на параходите на кайзера до морето. Рейдът бил частично успешен и независимо от тежките жертви допринесъл за повдигането на бойния дух на британците. Рейдът в Зийбруг, създал представата за брилянтен военен успех, предизвикал сериозни поражения на ниска цена.

До 1940 г. Кейс, този път като началник на комбинираните операции, пак бил за провеждането на атака срещу победоносните немци около бреговете на Европа, надявайки се да се повтори успехът от 1918 г. Защо британците почувствали необходимостта за нападение срещу защитените европейски брегове е въпрос, който не е бил задаван често. Особено като се има предвид, че немците никога не почувствали нуждата да предприемат подобна офанзива срещу британските брегове. През 1940 г. британският премиер Чърчил решил, че макар британските военни сили да са изгонени от континента, офанзивата не трябвало да се прекратява, и то не само за да нанася поражения, но и да бъде като надежда за страдащите населения на окупирана Европа, които през 1941 г. вече се отказали да вярват в освобождението си. Отделно от бомбените атаки тази офанзива била единственото възможно средство тогава.

Комбинираните операции били любопитно военно формирование. То било най-вече експериментална служба от координиращ и планиращ персонал, основана върху военния опит до момента и предназначена да съчетава военните начинания, които трите въоръжени служби щели да предприемат срещу врага. Когато Маунтбатън поел поста в края на 1941 г. под директните инструкции на Уинстън Чърчил, задачите му по неговите собствени думи се състояли в това да продължи офанзивите, започнати толкова прекрасно от Кейс, да държи бойния дух под пара… На второ място, да подготви нападение срещу Европа, „без което ние никога няма да приключим войната“. Маунтбатън освен това твърдял, че Чърчил казал: „Искам да превърнеш бреговете на Англия от бастион на отбраната в отправни точки за нападение.“

Това било опиянителна материя за новоназначения четиридесет и една годишен морски капитан, чието последващо командване щяло да се прехвърли на един от самолетоносачите на Кралската флота. Но Чърчил имал предвид друг скрит политически план, спирайки се на енергичния Маунтбатън, който да поеме такава високоотговорна задача: премиерът искал да покаже агресивния британски дух на новопристигналите във войната американци, скептично настроени към бойните способности на съюзниците си. След унижението в Норвегия, Франция, Дюнкерк, Гърция, Крит, Малая и Сингапур, и след победите на Ромел в Северна Африка, чиято кулминация била отстъплението в Тобрук през юни 1942 г., американците имали основания да се съмняват и да са скептично настроени по отношение способността на британската армия да се бори. Дори Чърчил не можел да разбере защо армията продължавала да се предава, заявявайки печално не един път: „Защо нашите войници не искат да се бият?“

Изборът на Чърчил бил правилният. Съзнавайки ефекта от чара на Маунтбатън, добрия външен вид и прекрасно изградения му имидж, направил добро впечатление дори на американския президент Рузвелт, и по-специално на госпожа Елеонор Рузвелт, хитрият британски премиер осъзнал, че ако някой би могъл да представи най-добре британския висок боен дух между висшите американски политически и военни среди, то това бил Маунтбатън. При посещенията си във Вашингтон новият началник на „комбинираните операции“ спечелил за каузата си всички американци, които срещнал, включително и доайенът на републиканските военни ценности и най-влиятелният войник в Америка, генерал Джордж С. Маршал, който му станал личен приятел. Младият герой приключил рекламната си обществена мисия брилянтно, дори давайки си вид, че ставало въпрос и за съгражданите му, а не само за неговата собствена изгода. Чърчил бил горд от своето протеже. Маунтбатън пък, изглежда, бил наясно с по-широките намерения на Чърчил, хвалейки се пред един приятел: „Уинстън ми каза какво иска да стане и сега зависи от мен да го осъществя.“ Имайки такъв гръб в лицето на Чърчил, щяло да бъде трудно дори и за скромна личност да не бъде въвлечена в заблуда за себе си и в грандомания, но пък и приятелите на Маунтбатън никога не го обвинили в излишна скромност. Използвайки думите на канадските власти в Диеп, професор Браян Лоринг Вила заявил по отношение на Маунтбатън: „За това поведение и завъртане на главата на Маунтбатън Чърчил не бил виновен.“ Но има и случай, където виждали Маунтбатън като жертва на безскрупулния Чърчил, който го манипулирал за постигане на собствените си цели.

Щом Кейс си отишъл, Маунтбатън се постарал да положи отпечатъка си върху комбинираните операции и успял да пожъне добрите резултати от усилията на своя предшественик. Комбинираните операции се радвали на славата на успешните рейдове във Вааго, до Норвегия, първата битка на честта, проведена от парашутен полк, на кражбата на немските радарни секрети от Бруневал в Северна Франция. Дори рейдът в Свети Назарин, проведен на 27 март 1942 г., независимо от високата цена, която заплатили, бил счетен за успех, защото разрушаването на огромния сух док (единствения, който обслужвал немските бойни кораби в Атлантическия океан) разсеял стратегическото напрежение върху британците. Всички тези атаки били плодове от усилията, положени от Кейс и хората му.

Щабът на комбинираните операции, ръководен от Маунтбатън, изготвял нови планове, въз основа на които през 1942 г. да бъде проведена една поредица от мащабни атаки, започваща от временното завладяване на Алдерни, на островите по Канала, и приключваща с лекомислената схема за офанзива срещу щаба на Гестапо в Париж. Част от тази схема била и атаката в Диеп, предвидена за месец юни, под кодовото название „Рутер“. Целите, които трябвало да бъдат постигнати в Диеп, независимо от по-късните претенции, че нападението в Европа било риск или просто блъф, който да обърка немците и френската съпротива, били пределно ясни. Те се изразявали в следното: да се види и установи дали е възможно да се завземе голямо пристанище за определен период от време; да се извлече разузнавателна информация от пленниците, като се вземат документи и оборудване; да се прецени немската реакция относно военната демонстрация на френския бряг.

В допълнение към тези ясни военни цели съществували и други три, които не били толкова ясни и не били широко афиширани. Първата била желанието на военновъздушния щаб да въвлече самолетите на „Луфтвафе“ на запад в една мащабна битка и така да нанесе големи поражения на немските въздушни бази във Франция. Втората се изразявала в чисто политически аспект, а именно да покажат на Съветския съюз, че Англия наистина искала да стъпи на шията на немците. Третата била най-неясната цел и представлявала желанието на канадското правителство да бъде въвлечено още повече във войната.

Първата от горепосочените цели щяла най-твърдо да изиграе ролята на коз в ръцете на Маунтбатън. Макар че Кралската военна флота и армията хитро се въздържали от въвличането на толкова сили в плана „Рутер“, началникът на въздушния щаб, маршал Портал, искал да демонстрира мощта на своята възобновена военновъздушна сила, каквато била тя през 1942 г., и да вкара в действие самолетите на „Луфтвафе“, за да нанесе съкрушително поражение срещу немците. Един голям самолет-изтребител щял да профучи в обсега на южните британски въздушни постове и щял да „прочисти пътя за самолетите на «Луфтвафе»“. Затова кралските военновъздушни сили се превърнали в охотни поддръжници на плана, докато персоналът на другите две военни сили го приемали равнодушно.

Политическите трудности, които срещнал Чърчил през пролетта и лятото на 1942 г., били до голяма степен от подкрепата му на плана „Рутер“ и в частност на предвидените действия на комбинираните операции. Всяка британска победа на запад щяла да бъде важен залог в сложното маневриране в отношенията, което изникнало на дневен ред между Съюзниците. Нуждата от решителни действия станала още по-остра след речта на Сталин през февруари 1942 г., в която той направил уклончивото предложение да дискутира отделно с Хитлер условията по едно евентуално примирие. Информираното веднага за речта британско външно министерство я преценило като опит на Сталин да договаря примирие с Хитлер или да накара Англия да разсее напрежението върху руснаците. При всички случаи Съветският съюз трябвало да бъде убеден в решителността на Англия да воюва. Една солидна атака на запад можела да бъде такова доказателство, независимо от изхода.

Понеже лятото било изпълнено с изморителни поражения в пустинята, а тътенът на политическото недоволство отеквал в ушите му, Чърчил станал още по-неспокоен и чувствал отчаяна нужда от успех — какъвто и да е успех. С падането на Тобрук на 21 юни 1942 г. политическият вулкан в Уестминстър и Уайтхол изригнал с пълна сила, понеже мърморенето срещу военното командване в Англия по време на войната излязло на повърхността. Пороят от критики в политиката и пресата се разраствал все повече и засипвал Чърчил и администрацията му. Бил издигнат вот на недоверие за правителството на Чърчил в Камарата на общините и независимо че изходът от гласуването изглеждал нагласена работа, Чърчил бил жестоко потресен. Той признал по-късно, че „единственото нещо, от което се страхувал най-много, бил крясъкът на Камарата на общините“.

Чърчил спешно се нуждаел от успех, за да оцелее, и той го знаел превъзходно. В момента разполагал със скептично настроени спрямо битката парламент и Уайтхол, с немците и стратегическите им съюзници, и накрая със Сталин и Рузвелт. Предпазливите и прагматични началник-щабове осуетили повечето от неговите военни авантюри, считайки ги за преждевременни. Чърчил, политикът, загрижен да поддържа мнението на тълпата за важността на демокрацията в политиката, се нуждаел от няколко бързи победи. Само бомбеният военен департамент, командван от заядливия Харис, и комбинираните операции, командвани от енергичния Луис Маунтбатън, споделяли мнението на Чърчил за провеждането на военни действия срещу врага през лятото на 1942 г.

Третата точка от плана за провеждането на операцията „Рутер“ била да бъдат постигнати най-значителните от човешка гледна точка резултати, но била най-трудна за изпълнение от останалите цели на атаката. Тя се състояла в желанието на канадската армейска сила, след като стояла в бездействие две години и половина, да се намеси активно във военните действия. След избухването на войната канадският премиер Макензи Кинг следвал политически стабилна и логична, но нетрайна политика. Той дал широка публичност за дейната подкрепа на Канада за войната, но всъщност не въвлякъл войските си в бойните действия. Но имайки предвид грубата агресивност на канадците и известния им боен дух, тази политика на ненамеса в бойните действия не можела да продължи вечно. Въпреки че хиляди канадци се събирали под знамето, Макензи Кинг бил наясно, че записването в бойните военноморски редици, особено във френскоговореща Канада, било рецепта за политически проблеми, и затова той бил длъжен лично да се увери, че канадците нямало да бъдат изложени на предните фронтови линии или поне шансовете им за битка да бъдат сведени до минимум.

Политическите противоречия, наследствени в канадската военна политика, принуждавали канадските политици да се завръщат обратно вкъщи в Отава. Създавайки голяма, добре обучена и добре въоръжена армия, която по-късно била изпратена в Съсекс, Англия, за да се подготви за битката, канадските политици установили, че тяхната военна машина си била изградила своя собствена движеща сила. Висшите командващи канадската войска в Англия, Макнатън, Крерар и Робъртс, след двугодишно обучение под собствена команда, вече настоявали активно да вземат участие в битката, дори и заради това да дадат възможност на войниците, на които им било скучно, нещо да правят. Както можело да се очаква, скуката прераснала в липса на дисциплина и канадците започнали да крадат, да се напиват, да се бият, да прибягват до сексуални насилия, което било в реда на нещата при една такава солидна група от млади мъже, събрани заедно, далече от къщи, които нямали какво да правят, а наоколо се скитали много млади, самотни жени.

Напразно канадският апарат за връзки с обществеността твърдял, че престъпленията на канадските войници не били повече от тези, извършвани от войниците от други националности. Нарастващото недоволство между вбесените граждани на Съсекс се изразило в това 3238 канадски войници да бъдат съдени по бързата процедура до август 1942 г. До 1942 г. канадците в Англия били най-упражнявалата се, но най-необучена армия във войната. Канадците и командирите им искали да се бият, когато генерал-лейтенант Хари Крерар, командващ 1-ви канадски корпус, бил извикан в щаба на Монтгомъри, на 27 април 1942 г. и запитан дали канадските войници биха искали да вземат участие в една огромна атака на френския бряг, отговорът му бил: „Не се и съмнявай!“

На 13 май 1942 г. началник-щабовете одобрили операцията „Рутер“. Както изглеждало, планът разчитал главно на фронталната атака покрай крайбрежния град Диеп, подкрепена от допълнителни флангови атаки, извършвани от отделни отряди, които да отблъснат бреговите батареи. Те пък щели да възпрепятстват приближаването към брега. Междувременно във въздуха щели да излетят хиляди самолети на военновъздушните сили, които трябвало да завземат контрола над въздушното пространство, за да изградят чадър на военновъздушно превъзходство. Тогава флотата трябвало да бомбардира града. „Рутер“ всъщност не бил добър план. Във финалната си фаза той бил значително отслабен, защото флотата отказала да предостави достатъчно бойни кораби за огнево подкрепление, а Кралските военновъздушни сили свели мащаба на здравата си бомбардировка срещу Диеп до няколко поредици от бомбардировки, които щели да бъдат извършени от самолети-изтребители и няколко обстрелващи атаки, за да се избегнат жертвите между френските цивилни граждани. Канадската втора дивизия щяла да предвожда нападението и щяла да плени немските радарни станции и летищата в Аркес, три мили навътре в града.

На 5 и 6 юли канадските войски се качили на своите кораби, подготвени за атаката, но щом времето започнало да се разваля, те получили заповед да заковат с летви шлюзовете и да изкарат бурята, изчаквайки благоприятни климатични условия на котва. Докато войските страдали от морска болест в своите малки десантни кораби, два немски бомбардировача се появили над пристанищата, където било съсредоточено голямо количество десантни войски, над един от островите Виг, и бомбардирали флотилията, без да постигнат значителни резултати. Понеже бурята не стихвала, на 7 юли операцията била отменена и войските слезли на брега, за да наводнят местните кръчми и барове на Южна Англия, разказвайки истории за рейда в Диеп, който всъщност не се състоял, и за ужаса, преживян по време на бурята на малките кораби. Всички загрижени относно плана за Диеп, счели, че той бил безнадеждно компрометиран и вече нямало да бъде споменат.

Добре, че станало така. Нито армейският командир Монтгомъри, нито военноморският командир в Портсмут, адмирал Уилям Джеймс, вярвали в плана и смятали, че бил изпълним. Колкото повече планът „Рутер“ набирал сила, толкова по-притеснени ставали те. Понеже бил армейски командир, Монтгомъри бил много притеснен относно идеята за фронтална пехотна атака, още повече, че тя трябвало да бъде извършена без необходимата бомбардировка от Кралските военновъздушни сили, които да смекчат съпротивата, защото бомбеният отдел не можел да го подсигури. Бърнард Лоу Монтгомъри, участник в Първата световна война, знаел доста за фронталните атаки без необходимото огнево подкрепление.

Командирът на Кралската флота в Портсмут и адмиралът, командващ земноводните военни сили, пък добре си спомняли съдбата на разрушителите „Принцът на Уелс“ и „Отпор“, застигнала ги само преди шест месеца в Малая. Те не възнамерявали да рискуват в битката бойни кораби, изпращайки ги на пет мили от вражеския бряг, без да са сигурни, че самолетите-бомбардировачи ги прикриват напълно. Министърът на флотата, адмирал Дъдли Паунд, се съгласил с тези условия от все сърце. Професионалната военна гледна точка била, че атаката в Диеп, ако бъдела извършена според плана „Рутер“, била некадърно замислена, липсвало й огнево подкрепление и била некоординирана. След като вече била отменена, всички можели спокойно да си отдъхнат.

Това, което последвало отменянето на плана „Рутер“, било началото на мистерията в Диеп. Кипейки от гняв заради отменянето на така дълго лелеяния проект, който щял да заздрави командващата му позиция в очите на публичното пространство, Маунтбатън решил да действа на своя глава. На 8 и 11 юли той свикал две съвещания на основния персонал, който взел участие в оригинално планираната операция в Диеп, и го помолил за подкрепа, за да подготвят отново рейда.

Понеже второто заседание било проведено на 11 юли, няколко от последователите на Маунтбатън били помолени да останат, след като главните критици на новата схема напуснели залата. Никой не може ясно да обясни какво е въодушевило закритата среща, която последвала, но оттогава Маунтбатън и неговият главен щабен офицер, капитан Джон Хюз-Халет, били изцяло посветени на операцията, която щяла да замести отменения план „Рутер“. Тя била наречена „Джубили“, а целта отново била Диеп.

Всяка по-мащабна атака срещу континентална Европа трябвало да бъде одобрена от началник-щабовете. Обаче това, което последвало, било една от най-забележителните истории, случили се през Втората световна война: командирът на комбинираните операции, протежето на премиера и любимецът на медиите, лорд Луис Маунтбатън, решил да заблуди началник-щабовете на Британските комбинирани операции, Британските разузнавателни координационни служби, другите въоръжени служби и повечето от своите щабни офицери. Маунтбатън решил пак да предприеме отхвърлената атака срещу Диеп, наричайки я с друго име и без официалното разрешение за нейното провеждане. Той признал към края на живота си в едно интервю, излъчено в телевизията на BBC през 1972 г.: „Аз взех необикновено и по-скоро самонадеяно решение, което се състоеше в това отново да начертаем и изпълним операцията срещу Диеп.“

Дори капитан Хюз-Халет, най-близкият съратник на Маунтбатън, напълно отдаден на каузата за нова атака срещу Диеп, бил загрижен за липсата на одобрение от най-висшите етажи на властта в Англия. Той посочил, че като главен щабен офицер в департамента на комбинираните операции се нуждаел от цитирането на официално разрешение дори и само в документите, придружаващи плана или в официалните реквизиции. Затова на 17 юли началникът на комбинираните операции официално уведомил началник-щабовете и помолил отговорната за тази цел координираща комисия да вземе решение, чрез което да бъде включено в протокола за следващата им среща обсъждането на следната точка: „Командирът на комбинираните операции е насочен да предприеме една спешна военна операция, която да замени плана «Рутер», използвайки същите военни сили.“ На което началник-щабовете решително се възпротивили и точката не била вписана в протокола.

Маунтбатън започнал да става все по-отчаян. Той имал още една среща с началник-щабовете на 25 и 26 юли, на която ги помолил за официално позволение да предприеме широкомащабни рейдове, но без да уточнява всеки път целите и мишените си. Вече ревнив и завистлив от бързото израстване в службата и привилегирования достъп на Маунтбатън до висшите кръгове на властта, началник-щабът не се съгласил да даде такова позволение. На 27 юли било взето решение, което съвсем леко разширявало пълномощията на Маунтбатън да извършва планиране на военни операции, но всъщност било взето по-важното решение, чрез което Комбинираните операции, преди да предприемат военни действия, трябвало да искат позволение от началник-щабовете.

Това обаче било достатъчно за Маунтбатън. Въодушевен, че получил шанса си и в належаща нужда да предприеме нещо незабавно, той отправил директни заповеди към Хюз-Халет и няколко от офицерите, които се ползвали с доверието му, да продължат с подготовката на плана. Никой не знае какво е казал на Хюз-Халет, но няма никакво съмнение, че то въвело Хюз-Халет в заблуждение за новото положение на нещата. Може би Маунтбатън му е заявил, че е получил необходимите правомощия от началник-щабовете за плана „Джубили“, с официалното позволение от решението, взето на 27 юли, което разширявало само правомощията му да изготвя и съставя планове за военните операции. Хюз-Халет вярвал в това, което Маунтбатън му казвал. Всеки главен щабен офицер би повярвал на своя началник.

На 28 юли били издадени заповеди към специално подбрани щабни офицери, че планът „Рутер“ пак бил в сила, ползващ се с официалната подкрепа на началник-щабовете, но вече под кодовото име „Джубили“. Новите оперативни заповеди били издадени към атакуващите щабове на 31 юли и цялото безумие по планирането на отменената операция започнало отново. На 12 август началник-щабовете отбелязали, че Маунтбатън можел, по принцип, да предприеме военна операция, заместваща изоставения план „Рутер“. Диеп не бил нито споменат, нито дискутиран.

До края на дните си Маунтбатън използвал тези размити директиви от началник-щабовете, чрез които създавал впечатлението, че получил от тях официално позволение за втория си рейд в Диеп. Интересно е, че нито колегите му от началник-щабовете, нито документите от Кабинета, потвърждавали претенциите му по време и след края на войната. Дори Чърчил срещал трудности, спомняйки си решенията за рейда в Диеп, когато пишел своята история за войната, „Движещата сила на съдбата“, публикувана през 1950 г. Накрая, разстроен, той приел за достоверен разказа на Маунтбатън и поел отговорността за Диеп върху себе си. Но ние знаем от кореспонденцията му, че Чърчил направил това признание, защото нито той, нито някой от приближените му открили документи, които да доказват обратното.

Всъщност не съществувало официално позволение да бъде предприета отново операцията за втора атака срещу Диеп, което Маунтбатън знаел прекрасно. Той заобиколил проблема с войските, като казал на канадските командири да задържат новите подробности, получени за операцията, само за себе си „в интерес на сигурността“. Ограниченият брой щабни офицери започнали да съставят план по изпълнението на „Джубили“ в пълна секретност. Но не всеки бил информиран. Под прикритието на думата „сигурност“ някои от ключовите офицери били държани „на тъмно“ относно плана. Адмирал Байли-Грохман, който не бил склонен към сътрудничество, бил изключен от плана, а неговото място Маунтбатън предложил на капитан Хюз-Халет. Армейският щаб в генералната щабквартира на Монтгомъри бил пренебрегнат, понеже Маунтбатън вече директно контактувал с командването на канадската армейска група. Най-опасно се оказало обстоятелството, че нито началник-щабът на Маунтбатън, нито главният офицер-разузнавач за свръзка и неговият заместник, генерал-майор Хейдън, били информирани, че операцията в Диеп щяла да бъде предприета отново. Затова било учудващо обстоятелството как Маунтбатън се надявал да се измъкне от тази каша. Може би той залагал на факта, че изходът щял да се превърне в огромен успех за британците и на истината, че „победителите не ги съдят“.

Реалната опасност за новата операция на Маунтбатън се кореняла в разузнаването. Логистичното управление и администрацията винаги щели да разобличат играта. Изискванията на разузнаването щели да поставят мишената на открито, но все пак Маунтбатън се нуждаел от претекст, за да поиска карти, планове, снимки и информация за Диеп. Всъщност той имал две заплахи за сигурността си: освен че трябвало да запази подготовката на новата операция в Диеп в тайна от немците, трябвало да я пази в тайна и от британските началник-щабове. Мащабът на заблудата спирал дъха. Но все пак Маунтбатън продължавал да се нуждае от разузнаване, от разузнавателни материали, за да предприеме нападение срещу защитените пристанища в окупирана Европа.

През годините Англия показала значително умение в управлението на разузнаването. Учейки се от грешките си, британците прецизирали главния принцип от 1941 г., т.е. всички операции трябвало да бъдат докладвани и надлежно отбелязвани в Борда на вътрешната служба за сигурност. Целта зад този типично бюрократичен принцип, била проста, но важна, а именно: Бордът на вътрешната служба за сигурност бил предпоставката да не се предприемат некоординирани операции за заблуда. Само той координирал дейността на Лондонската контролираща секция, която създала секретния план за заблуда, предприет от британците. Той е описан във втора глава. Бордът на вътрешната служба за сигурност бил отговорен и за сигурността на операциите. Само Бордът на вътрешната служба за сигурност знаел какви лъжи и какви истински данни изтичали към немците чрез няколкото контраразузнавателни и заблуждаващи операции. Само той можел да прецени общия риск за сигурността във всяка операция.

Маунтбатън нарочно не информирал Борда на вътрешната служба за сигурност за плана „Джубили“. Официалната история „Британското разузнаване през Втората световна война“ ясно описва пропуска. Маунтбатън не само не помолил за подкрепа от по-големите разузнавателни служби, като Секретната разузнавателна служба, но се придържал и разчитал на съществуващото разузнавателно досие, останало от плана „Рутер“. Той обновил основните разузнавателни информации със специално създадени за целта („Ad hoc“) разузнавателни задачи на ниско ниво, изразяващи се в осъществяването на въздушни разузнавателни снимки и създаването на сигналноразузнавателни отдели, които да изпълняват разузнавателните задания от щаба на комбинираните операции, без да задават въпроси.

Опасностите от това незачитане на разузнаването били сериозни. На първо място, Маунтбатън рискувал да не получи най-добрата информация за своите войски, които щели да акостират на брега. На второ място, той не можел да бъде сигурен дали немците знаят, че щял да предприеме подобна операция. Диеп, тогава била компрометирана мишена. 6000 войници говорели за отменения план „Рутер“ от 7 юли. И защо да не го правят? Тази операция била вече в историята. Всеки риск за реалната безопасност на рейда в Диеп безвъзвратно отминал. За да задълбочи още проблема, Лондонската контролираща секция започнала да подава подбрани късчета информация за стария рейд в Диеп на немския разузнавателен щаб. Сега, когато планът „Рутер“ бил отменен, не съществували никакви ограничения да захранват с наистина пикантни новини врага, за да увеличат доверието на Абвера в двойните разузнавателни агенти, лоялни към британската разузнавателна служба МИ-5.

Британската двойна операция, при която използвали двойните агенти на МИ-5 да изпращат фалшиви сигнали на своите немски началници, получили своя ден на големи събития през лятото на 1942 г. В резултат немската разузнавателна служба получила четири специфични предупреждения за атаката в Диеп от фалшивите си агенти, на които вярвали в Англия. Немците всъщност знаели, че някои спекулирали с информацията за предприемането на втора военна операция в Диеп, която била операция за нарочна заблуда, извършвана от двойните фалшиви разузнавателни агенти на Абвера, работещи и за МИ-5. Това обяснявало нещата. Но по-достоверното обяснение било, че Бордът на вътрешната служба за сигурност дал зелена светлина за изтичането на излишната секретна информация към Абвера, след като планът „Рутер“ бил отменен. Единственият проблем бил, че информацията не била излишна. Диеп наистина щял да бъде атакуван, но Маунтбатън решил да не уведомява Борда на вътрешната служба за сигурност за това. Рисковете, пред които щели да се изправят силите на Маунтбатън, били ужасяващи.

При един от тези обрати на съдбата, които се случват на война, немските разузнавателни служби не уведомили за предстоящата атака местните войски на територията на Диеп. Макар че се получили конкретни съобщения на 17 и 18 август 1942 г. на френските брегове и макар че и Хитлер, и немският главнокомандващ Рундщет предупреждавали, че може да бъдат предприети рейдове срещу френските брегове, няма доказателства, че немските разузнавателни служби информирали за предстояща атака в Диеп местните войски. Няма доказателство, че немците получили допълнителни подкрепления или че очаквали канадците. Нито Маунтбатън, нито канадският разузнавателен щаб обаче можели да знаят.

Разузнавателните изисквания за операция „Джубили“ били недвусмислени. За да се атакува защитен бряг, оперативният щаб се нуждаел от четири вида информация, т.е., топографията на бойното поле; силата на врага, неговото разположение и концентрация в района; вражеските оръжия, тяхното местоположение и възможности; и познаване на вражеските планове.

Нито един от четирите вида информация не изглеждал труден за придобиване, но за получаването им било необходимо изграждането на цял пантеон от разузнавателни източници и агенции. Например разпределението на бреговите наклони било описано във военните книги, но в случай че придойдел приливът, подводните плувци пак трябвало да проверят района, и то в деня на атаката, за да избегнат всякакви изненади. Информацията за силата на врага, разпределението на неговите войски и бойния им дух можела да се събере чрез фотографско разузнаване, докладите на разузнавателните агенти, събраната строго секретна информация и дори чрез открити източници. Откривайки, че вражеското оръжие и запаси на склад били по-стабилни, щом фотографското разузнаване открило местоположението им, то вече на помощ можела да дойде само информацията от местните разузнавателни агенти, откраднатата информация или събраната строго секретна информация, за да разкрият детайлите, които убягвали от снимките. И накрая познанието на вражеските позиции можело да дойде само от пленени и откраднати документи и допълнителна строго секретна информация.

От всичко дотук става ясно, че била необходима цялата разузнавателна британска сила, за да бъде проведена успешно такава мащабна операция, като тази срещу Диеп. Разузнавателната британска сила можела да отговори подробно на всички поставени въпроси. Но ако Маунтбатън помолел за помощ британското разузнаване, той бил наясно, че то щяло да информира незабавно за целите му британския кабинет, който пък щял да информира началник-щабовете за новата операция в Диеп и те можели да я спрат. Така че, прескачайки началник-щабовете, Маунтбатън трябвало да прескочи и британската разузнавателна служба.

Пренебрегвайки разузнавателната общност, той поемал риска да държи „на тъмно“ своите войски, без да им предоставя достъп до важната за тях информация. Пропускът да бъдат използвани достъпните разузнавателни източници, щял да предизвика ненужни жертви. В случая могат да бъдат представени два прости, но смъртоносни примера: първо, брегът в Диеп бил стръмен и много каменист за танковете; второ, в пещерите по двата фланга на фронта, били позиционирани артилерийски оръжия, умело покрити, които не се виждали от брега. Пропускът да бъдат отбелязани тези капани, щял да погуби много канадци в деня на атаката. Всъщност и двата капана можели лесно да бъдат открити от смесената разузнавателна комисия и наличните доклади, ако знаели какво предстояло. Но Маунтбатън не рискувал да ги моли за помощ в тази ситуация.

Повечето от другите разузнавателни грешки за атаката в Диеп били направо смешни. Разузнавателният щаб на департамента на комбинираните операции (съвместно с военното разузнаване) идентифицирали военното формирование на Вермахта, което отбранявало Диеп, като 110-та немска дивизия. Това определение щяло да поласкае потящите се офицери от 110-та дивизия, ако било истина. Но войниците от 110-та дивизия в този момент се бъхтели на уморителен поход през територията на Русия, на две хиляди мили от Диеп, насочвайки се на изток, за да преследват бягащите през безкрайната степ руснаци.

Всъщност военното формирование, което защитавало Диеп, бил 571-ви пехотен полк от 302-ра дивизия, чиито войници в момента дегустирали вкуса на френското вино и се радвали на френските жени. Това военно формирование било съставено главно от поляци и етнически немци на средна възраст, които били снабдени и въоръжени с разнородна смесица от коне, мотоциклети, пленени френски и чешки оръжия. Понеже имало голяма липса на оръжия, амуниции и необходимо обучение, както и на обучен персонал, командващият 302-ра дивизия решил да концентрира основната си бойна сила на мястото, което било най-застрашено от вражеско нападение, т.е. покрития с морски чакъл бряг на Диеп. Също така той наредил да не бъдат държани оръдията в оборудваните за тази цел места, понеже имало опасност да се установи местоположението им от въздуха и да бъдат унищожени от въздушни бомби. Тактическото въздушно разузнаване на департамента на комбинираните операции не можело да проникне вътре в пещерите на скалите в Диеп, понеже те прелитали ниско над брега. Мъдростта на простия, но практичен дивизионен план на отбрана, организиран от генерал-майор Конрад Хаас, излязла наяве, когато фланговата покриваща стрелба от неговите маскирани оръжейни позиции и единствения танк, който притежавал, издигнали твърда и плътна стена към морето, унищожавайки мъже и машини, които се мъчели да се изкачат по стръмния бряг на Диеп.

Ако Маунтбатън пренебрегнал британската разузнавателна служба и разузнавателната служба на Франция в операцията си, то неговият щаб се опитал да намеси в нея разузнавателни елементи поне на тактическо ниво, ако нямал възможност да разполага с разузнавателни елементи на стратегическо ниво. Това било в резултат от опита, придобит при рейда в Свети Назарин през пролетта. Ако командващият щаб можел да установи вражеските реакции в хода на битката, това щяло да позволи на комбинираните операции да предприемат конкретните контрадействия в съответствие с тези на врага. Това била правилна тактическа политика и тя проработила доста добре при битката в Свети Назарин. По ирония на съдбата обаче в Диеп щабът на комбинираните операции бил така засипан със секретна тактическа информация, че не бил в състояние да предаде навреме никаква разузнавателна информация на въздушния командир по време на битката. Но намерението било логично.

Понеже денят на атаката наближавал, се появили притеснения относно перспективите за успех на плана „Джубили“ и безопасността на операцията. Сигурността станала основна грижа, защото щом била отменена първата атака, то втората се обезсмисляла, но ужасът, който се появил от страха да не бъде компрометирана тя отново и поради факта, че били изгубени строго секретни документи, извели на преден план нуждата да се затвърди сигурността на операцията, която да се пази в тайна поне от Британската разузнавателна служба. Дори ентусиазираните канадци имали съмнения. Генерал-майор Робъртс, дивизионният командир, бил разтревожен за плана, но бил баламосан от убедителните уверения на Маунтбатън и щаба му в комбинираните операции. Освен това, мислел си Робъртс, те били опитни офицери, той не. Но повечето от канадците споделяли безпокойството му.

Капитан Остин Стантън, адютант на атакуващата танкова част от Калгарските танкове, също бил притеснен: „По мое мнение нямаше никаква надежда за сигурност и безопасност.“ Той бил така песимистично настроен, че облякъл нови бойни дрехи в деня на битката, в случай че попаднел в плен, ядосвайки командващите офицери. Заедно с останалата част от бойната сила на операция „Джубили“, танковете били натоварени на един от новите сто деветдесет и пет футови кораби в Нюхевън през нощта на 18 август, наблюдавани от мълчалива тълпа цивилни граждани. „Докато чакахме на опашка, за да влезем в доковете, — забелязал Стантън, — всичко наоколо беше тихо и застрашително.“ Заедно с останалите 237 кораба и 4963 нападатели разтревоженият адютант от канадската танкова сила тръгнал за битката със своя кораб.

Атаката започнала погрешно още отначало. Немската флота разполагала с редовни крайбрежни рейсове, които се опитвали да избегнат малките търговски кораби край френския бряг. Този факт бил известен на морските радарни групи в Дувър и Портсмут, както им били известни и рутинните немски конвои. Било проведено по-подробно разузнаване на по-високо ниво върху програмата с конвоите, за да бъде избегната друга ситуация, подобна на тази с апаратите „Енигма“ и проникваща в кодовете операция. Никой от разузнавателния щаб на Маунтбатън не попитал за подробности относно немското придвижване по Канала през нощта на 18 срещу 19 август. Ако го направели, щели да разкрият плановете си за операция „Джубили“ пред Британската разузнавателна служба, както и пред началник-щабовете.

Резултатът бил неизбежен. Призори на 19 август, когато британският конвой се събирал на скалите на Белвил и Берневал, източно от Диеп, ескортът му се натъкнал по погрешка в тъмното на немски брегови конвой. Независимо от ясните радарни сигнали, изпратени от Англия сутринта и получени от капитана на бойния кораб на Великобритания „Калпе“, съдържащи информация за местоположението на немските патрулиращи конвои, съобщението не било предадено на източните флангови морски ескорти. Затова комбинираните операции започнали атаката погрешно още отначало.

За първи път атакуващите от плана „Джубили“ узнали за наличието на немски патрулиращи конвои, когато във въздуха избухнал снаряд, а в студената светлина немците открили огън, изваждайки от строя уязвимия оръдеен кораб №5, който трябвало да охранява отблизо източните десантни морски съдове. Започнала огнева стрелба с трасиращи снаряди, летящи във всички посоки, „като на огневи видеоекран“, докато другите военни части от Кралската флота се присъединили, преди останалите без амуниции немци да бъдели отблъснати с цената на огромни жертви. Плановете за операция „Джубили“ излезли наяве. Когато се зазорило, шокираните окупатори на Източната десантна флота се събрали на брега в зловеща тишина. Един от сержантите на 3-ти отряд разказвал: „През биноклите можеше да видиш как проклетите немци ни наблюдаваха, докато окупирахме брега!“

При дневна светлина били предприети няколко атаки. Източно от левия фланг 3-ти отряд, командван от Питър Янг, се покачил върху немската телена мрежа, „която немците имали благоразумието да обърнат с лице към скалите, за да ни бъде по-лесно да се катерим по нея“, повеждайки останалите бойни отряди в успешно нападение срещу спокойните артилерийски батареи на Гьобелс, разположени навътре в града. Към обяд Янг се върнал в Нюхевън, като бойните му дрехи били на парцали, а ръцете му набраздени целите до кръв. На западния фланг във Варенгвил, дисциплинираният 4-ти боен отряд, командван от лорд Ловат, унищожил оръдията на батареята на Хаас в една атака, проведена като по учебник.

Диверсионните атаки на бойните отряди, целящи да извадят от строя немските оръдия, които защитавали фланговете, били успешни само за един ден. В източната периферия на Диеп, в Пуйс, канадският пехотен полк бил покосен, когато войниците му се опитвали да излязат на брега, като двеста двадесет и петима души били убити, а двеста шестдесет и четирима взети в плен. Само тридесет и трима ранени войници оцелели. Западно от Пурвил, Южен саскачевански канадски пехотен полк и Високопланински канадски пехотен полк излезли на брега, без да срещнат трудности по пътя си, но не успели да пресекат река Ски, за да се доберат до Диеп. От 1000 души от двата батальона едва 340 се спасили, 144 били убити, а останалите — изпратени в немските концентрационни лагери.

Понеже и двата носа, покриващи брега, още били в немски ръце, канадският дивизионен командир, генерал Робъртс, трябвало да изостави атаката. Но той бил неопитен и затова оставил дивизионните земноводни сили сами да проведат атаката. Той не можел да види брега, нито фланговите носове, заради димната завеса, която атаката оставила зад себе си. Освен това не можел да се свърже със своите командири, достигнали до брега, заради проблеми с комуникациите. Понеже бил твърдоглав, здравомислещ и съвестен войник, който вярвал, че планът на комбинираните операции бил отличен, Робъртс наредил провеждането на фронтална атака срещу брега, както било предвидено по план.

По някакъв начин, макар и изненадващо Кралската хамилтънска лека пехота и Канадският есекски шотландски полк стигнали до центъра на брега без много жертви. Полетите на самолетите „Хърикейн“ на Кралските военновъздушни сили, придружени от изстрели, разбили немските бранители, оставяйки ги в кратковременна тишина, докато атакуващите сили се събирали покрай морската стена. Веднага щом прегрупирали силите си, канадците тръгнали срещу стената и телената мрежа в отсрещните сгради, но немските защитници ги обстрелвали по пътя им с картечници и минохвъргачки в права линия. По всеки появил се офицер или войник се стреляло от няколкото близки сгради, по крайбрежния булевард, а казиното се превърнало в отбранителна зона с дъги от огън, изстрелвани срещу брега. Атаката изгубила скоростта си, щом канадците открили зони за прикритие, а немците нямали вече движещи се мишени за стрелба.

В този пожар с гръм и трясък изтрополили танковете на Чърчил от Калгарския полк. Под градушката от снаряди и куршуми, която включвала и немските минохвъргачни бомби върху акостиралите кораби, калгарските танкове се събрали на брега и изхвърлили товара си. Независимо от повредите, 27 от общо 29 танка излезли на брега, но само 15 успели да преминат през гладките камъчета, плъзгайки се и пързаляйки се, за да стигнат до бреговата ивица. И си останали там, тъй като немците били построили капани за танкове точно за такъв случай, които целели да не допуснат придвижването на вражески танкове в града. По думите на един канадски войник: „Ние попаднахме в проклетите кръгове, изразходвайки горивото и амунициите си!“

Един от танковете се измъкнал към западния край на брега и стоварил там бесните хамилтънски войници, които веднага атакували казиното, но това била единствената успешна атака на бронираните сили. Ако било проведено достатъчно разузнаване в Диеп, щабът на комбинираните операции щял да знае, че в него имало построени противотанкови стени, които трябвало да предотвратят изхода на танковете от бреговата ивица. Тези стени не били секретни, защото всеки гражданин на Диеп знаел за какво са там. Британското и френското разузнаване също знаели за тези стени, но проблемът бил, че никой не ги попитал за тях. Освен това противотанковите капани не се виждали на въздушните разузнавателни снимки, направени от комбинираните операции. Канадците били предадени заради липсата на разузнавателна информация. Дори в Сома през 1916 г. атакуващите войски знаели повече за вражеските позиции.

Катастрофата се задълбочила около седем сутринта. Напрягайки се отчаяно да подреди логично оскъдните съобщения от брега, генерал Робъртс доловил две ясни информационни бележки: първо, Есекският шотландски полк пресякъл крайбрежния булевард и се движел покрай сградите в Диеп и второ, казиното било паднало. Въз основа на тази информация Робъртс взел единственото решение, което му останало, след като битката вече била в разгара си, т.е., да въвлече в нея и резервите си. Това бил определящ момент за безчувствено упорития Манитобън[1]. Той спечелил военен кръст и бил ранен като артилерийски офицер през Първата световна война. Животът на войниците му и развитието на кариерата му зависели от предстоящото му решение. Той наредил на подвижните си резерви, френско-канадските стрелци от Монреалския полк и 40-ти боен отряд от Кралската флота да акостират на брега и да подкрепят това, което било считано за успешна акция до момента.

Френско-канадските войници били от различна „порода“. Вдъхновявани от някакъв северноамерикански тип версия на „френската фурия“ и със силна национална гордост, френските канадци били невероятни войници. Когато стрелците навлезли по-близо, срещу малките им кораби се изсипал порой от куршуми и снаряди. Неудържимо френско-канадските войски щурмували брега, навлизайки в дълбоката шест фута вода и „в буря от куршуми“. По думите на един официален доклад, „Монреалският пехотен полк не успял да постигне нищо, освен да добави още повече материал към претърпените вече огромни загуби“. За няколко минути стрелците били обстреляни и разбити на „шокирани и зашеметени малки групи, чиято цел била да оцелеят“. От 600 мъже, които акостирали, само 125 се върнали в Англия същата нощ.

В 8 часа сутринта Робъртс взел предпоследното си решение за деня и наредил на 40-ти боен отряд да акостира на западния край на града в напразен опит да обгради по фланговете немците. Полковник Джоузеф Филипс от Кралската флота опитал да отплува с отряда си от пристанището в Диеп, но бил отблъснат обратно от настойчивата немска съпротива. Филипс лагерувал на открито със своите войници през цялата зима на 1941 срещу 1942 г., „за да сме сигурни, че всички ще сме калени и здрави и ще се справим с всичко“. Не бил мъж, който щял да се откаже от замисленото. Той повел лодките на 40-ти боен отряд към западния край на Диеп.

Когато се появили извън прикритието на димната завеса на 600 ярда от брега, на слънчева светлина, грозната истина блеснала пред полковник Филипс, който бил в първата лодка. Той водел мъжете си към касапницата на брега, покрит с мъртвите тела на канадците, разкъсани от непрестанния огън. Независимо от заповедите си, Филипс водел войските си към нещо като погрома след битката на Леката бригада. Дори когато взел да преценява ситуацията, наблюдаван от своите офицери в командващото звено, срещу тях започнал огневи щурм от малокалибрени оръжия, а после полетели немски снаряди срещу нападащите канадски кораби.

Като проява на храброст и осъзнавайки безполезността акцията да бъде продължена, Филипс се изправил на кърмата на моторната си лодка. Излагайки се на прицел пред вражеските пушки, той нахлузил чифт бели ръкавици и започнал да сигнализира на следващите кораби да не атакуват, а да се връщат обратно под прикритието на димната завеса. Няколко секунди по-късно той бил смъртоносно ранен. По думите на един от офицерите му: „Неговите последни заповеди спасиха живота на над 200 души.“

Всичко приключило. В десет часа и петдесет минути Робъртс дал заповед да се оттеглят. Флотата спасила едва триста души от брега. Разбитите оцелели войници от операцията „Джубили“, накуцвайки, се отправили през Канала към къщи. Огънят постепенно замирал, немците предпазливо започнали да показват главите си навън и тръгнали да помагат на стенещите ранени. Останалите оцелели се предали. Операция „Джубили“ приключила. Крайната цена на операция „Джубили“ била ужасяваща: 1027 души били убити, а 2340 пленени. Останала само канадската гордост и няколкото тежки урока, които научили в битката за нападение срещу Европа. Междувременно Кралските военновъздушни сили също претърпели голямо поражение. Новите самолети „Фоке-Вулф“ 190 се превърнали в разочарование за пилотите на самолетите-изтребители. 105 британски самолета били свалени, като от тях 88 били изтребители, а други 100 били повредиш. „Луфтвафе“ изгубили 46 самолета. Флотата загубила един разрушител и тринадесет големи десантни кораба. За комбинираните операции и за канадците това бил най-лошият ден през цялата война.

Веднага щом самохвалството приключило, светът започнал да прави преценки. Чърчил уведомил Камарата на общините за положението, поемайки напълно отговорността, като заявил: „Диеп беше пример за разузнаване по време на бойните действия, за което аз понасям официално последствията и санкциите.“ Но той не го направил и го осъзнавал. Този факт станал ясен от една негова частна бележка, от декември 1942 г., която Чърчил изпратил на генерал Исмей, представителя на военното министерство в Комитета на началник-щабовете. Тогава вече началник-щабовете осъзнали лицемерието зад операцията в Диеп и предприели стъпки, „за да предотвратят нови появи на такова нещастно стечение на обстоятелствата и пробив в процедурите“. Пръстът сочел към комбинираните операции и още необуздания Маунтбатън. Струва си да се отбележи бележката на Чърчил, защото тя разкрива истинската мистерия в Диеп:

„Макар че поради много причини всеки беше загрижен да направи специално тази операция да изглежда колкото се може по-добре, дойде време да бъда информиран по-точно и прецизно за военните планове.“

В пороя от въпроси относно това, какво точно Чърчил не е знаел през 1942 г., той продължава:

„Кой ги е съставил? Кой ги е одобрил? Каква роля и каква част в тях изпълнява генерал Монтгомъри? А ролята и делът на генерал Макнатън? Какво е мнението за канадските генерали, избрани от генерал Макнатън? Генералният щаб провери ли плана? До каква степен заместник-началникът на Имперския генерален щаб бил информиран в отсъствието на началника си?“

Последният въпрос бил проницателен и опасен удар с нож в сърцето на нещата. Когато Чърчил го задавал, той със сигурност знаел истината, че един от членовете на Имперския генерален щаб, генерал Най, не знаел нищо за операция „Джубили“, независимо, че той бил най-старшият офицер във Великобритания в деня на атаката.

На 2-ри август 1942 г., две седмици и половина преди да стартира операция „Джубили“, Чърчил, придружен от фелдмаршал Алън Брук, началника на Имперския генерален щаб, отлетели за Кайро, за да уволнят всички дезертирали генерали, и след това за Москва, където водили деликатни и трудни политически преговори с руснаците. В отсъствието на Брук генерал Най, един от членовете на Имперския генерален щаб, офицер със забележителни репутация и интелект, поел отговорността да председателства съвещанието на началник-щабовете. Генерал Най първи разбрал, че рейдът в Диеп бил предвиден да започне сутринта на 19 август, когато изискал докладите от главнокомандващия войските в Портсмут и разбрал всичко за комбинираните операции. Засраменият Исмей, който имал претенциите, че бил еднакво пренебрегнат, трябвало да понесе целият гняв на генерал Най, затова, че бил държан в неведение.

Въпреки че Чърчил не наредил да се атакува Диеп, имайки предвид, че началник-щабовете, заедно с временно изпълняващия длъжността началник на Имперския генерален щаб, нито били информирани, нито били попитани за операция „Джубили“, кой тогава наредил нападението в Диеп? Всички следи водели към Маунтбатън. Неговото умение и ловкост да си послужи с издадената директива от началник-щабовете, в която увеличавали правомощията му да планира военни операции, както и по-късното споразумение, че той можел да се опита да намери начин да замести с друга подобна операция проваления план „Рутер“, били ключът към мистерията. Маунтбатън представил в светлината, която пожелал и която му била изгодна, горепосочените решения и създал у своя персонал представата, че получил официално разрешение за втора атака в Диеп. Но пък в крайна сметка кой би могъл да противоречи на своя началник, командира на комбинираните операции? Главните командири не лъжат собствения си щаб и персонал.

Тези анализи са подкрепени от последвалата секретност, за която настоявал Маунтбатън при планирането на второто нападение. Ясно е, че само най-високопоставените щабни офицери били информирани за новата „зелена светлина“ за плана „Джубили“, т.е. Хюз-Халет, висшите канадски офицери, командирите на отделните военни сили и определени щабни офицери. Те били задължени да действат само по директните заповеди на своя нов началник.

Всички въпроси за тази невероятна секретност около операцията, били обяснявани от Маунтбатън като специални мерки за секретна изненадваща операция, издадена директно от премиера. Само Маунтбатън можел да осигури необходимата власт и позволение в щаба на комбинираните операции за начина, по който щяла да бъде проведена операция „Джубили“. Само Маунтбатън имал властта и правомощията да предприеме или прекрати действията, проведени под неговите заповеди и от негово име, както накрая признал през 1972 г.

Защо го е направил? Амбицията и суетността били водещите сили за Маунтбатън през войната. Един негов приятел тогава написал за него: „Тази операция (Диеп) се счита за особено отговорна, що се касае до командира на комбинираните операции и неговата лична кариера… Ако доведе операцията до успешен край, ще бъде на върха и ще получи достъп до пълен контрол.“ Последният израз бил намек за замаскираните желания на Маунтбатън да се издигне на поста най-висш командир на британските военни сили, който да докладва директно на Чърчил. На Маунтбатън не му липсвали амбиции и вяра в собствените възможности. За Маунтбатън се изказвали и други източници. Един добре информиран коментатор го описал в комбинираните операции като „майстор на интригата, завистта и глупостта, който… като разглезено дете… си играел с живота на хората“.

Намесата в командването на „суетността, надутостта и силното желание за слава“, присъщи на Маунтбатън, по думите на командващия 4-ти боен отряд, лорд Ловат, било проницателно мнение за него. Операция „Джубили“ може да е била лошо замислена, зле подкрепена, без основно разузнаване и ужасно планирана. Но няма съмнение, че ако Маунтбатън или наивниците от щаба му били честни и помолили за помощ официалните разузнавателни секретни служби, тогава войниците му щели да бъдат информирани за брега, противотанковите стени, скритите оръдия в пещерите и нуждата от голямо огнево подкрепление от бомбардировачите и бойните кораби, за да победят отбраната на Вермахта в Диеп.

Поне немците мислели така. Генерал Хаас от 302-ра дивизия, победоносният командир на деня, описал плана на операцията като „посредствен, чието време било зле разчетено, огневото подкрепление било крайно недостатъчно, за да унищожи врага още при десанта“. Той отдал дължимото на смелите и решителни канадци, което направил и командирът на 15-та армия, изпращайки следоперативния доклад на Хаас на Фон Рундщет в Берлин. Фелдмаршал Фон Рундщет прибавил собствен постскриптум в доклада за десанта в Диеп: „Врагът няма да посмее да действа така втори път.“

В поредицата от лъжи, грешки и митове около аферата „Диеп“, станало ясно, че липсата на разузнаване била на второ място в провала и била следствие от лъжата на Маунтбатън за операцията. Ако той използвал наличните разузнавателни агенции по предназначение, то много канадци щели да бъдат спасени. С надеждно разузнаване операцията щяла да бъде по-успешна и щяла да донесе на лорд Луис по-нататъшните повишения, за които той толкова мечтаел. Той изгубил изцяло доверието в себе си. Но Маунтбатън бил от онези патологично уверени в себе си личности, които вярвали, че никога в живота си не допускали грешки. „Любопитно е, — казал той, — че съм бил прав във всичко, което съм казал или извършил в моя живот.“

Историята има бележка под линия. На 3 септември 1944 г. вбесеният Монтгомъри поискал да знае защо генерал Крерар, канадският командир на армията в Нормандия, отсъствал от едно съвещание за провеждане на битка, водено от него. Приемайки поздравления, понеже канадската армия току-що успяла да плени Диеп, Хари Крерар отвърнал, че имало стотици причини, поради които той не можел да присъства на съвещанието на „Монти“, а именно: стотиците канадски гробове, които той посетил за първи път на гробището в Диеп. Монтгомъри мъдро оставил на канадския командир последната дума.

[1] Джон Хамилтън „Хем“ Робъртс (1891–1962) е роден в Пайпстоун, провинция Манитоба. Т.е. той е упорит манитобец или манитобиец (:-)). — Бел. Dave ↑

Глава 7
„Мислех, че ние печелим“
Офанзивата Тет, 1968 г.

Ако Пърл Харбър представлява полезен пример за огромен провал на способността на държавата да прецени правилно разузнавателната си информация, заплащайки за това огромна цена, то трябва да се каже, че Съединените американски щати се учели бързо от предишните си грешки. С невероятна енергия и чувство за отговорност, с които се характеризират повечето от хората там, САЩ предприели всички мерки, за да са сигурни, че никога повече Вашингтон няма да бъде въвлечен в такава афера, напълно изненадан и неподготвен, изграждайки стабилна национална разузнавателна служба.

Резултатът бил невероятен. До 1945 г. Америка вече разполагала с развита световна мрежа от разнородни разузнавателни способности и възможности, международна разузнавателна система с ефективни оперативни качества и същевременно добре оборудвано и снабдено с модерна апаратура военновъздушно разузнаване. Тези придобивки се отразили и върху нарасналия приоритет на разузнаването, като дейност вътре в индивидуалните въоръжени служби и освен това подкрепено от много скъпоструващи технически съоръжения и обучени специалисти, които трябвало да задействат цялата система така, че да работи. Това било забележително постижение.

За да са сигурни, че нямало да се повторят грешките от събитията в Пърл Харбър, за целта бил създаден специален разузнавателен щаб, който имал за задача да осигурява абсолютен достъп на президента и съветниците му до най-добрата и навременна информация, независимо от цената за подсигуряването й. В началото на шестдесетте години или двадесет години след събитията в Пърл Харбър, властите на Съединените американски щати имали най-усъвършенстваните разузнавателни източници в света.

Когато професор С. Норткоут Паркинсън формулирал своя популярен закон, че работата се увеличавала, за да запълни времето за извършването й, той можел да бъде съотнесен и към корпоративните тела, и към бюрократичния апарат. Само че опитът на Паркинсън от следвоенната британска социалистическа бюрокрация бил изразителен и тягостен, а професорът никога не оценил способностите на обществените служители да се борят за власт и за влияние в споровете им за сфери на надмощие в необузданите битки в корпоративните заседателни зали.

Бюрократичен Вашингтон не правел изключение. Независимо че възможностите за надеждно разузнаване нараснали стократно след Пърл Харбър, един от непредвидените странични ефекти бил да се увеличи цената на вашингтонските бюрократи, за да се ангажират със задачите си. Нови разузнавателни агенции привличали все по-големи бюджети. Последствията от тези събития били, че до шестдесетте години на двадесети век състезанието за влияние на територията на Съединените американски щати между различните разузнавателни агенции се превърнало в нов разузнавателен проблем за тях.

Проблемът с малкото разузнавателна информация, разпръсната наоколо, станал проблем на съществуването на голямо количество информация, събирано от конкуриращите се разузнавателни агенции, които се биели за придобиването на контрол върху притока на информация. Всяка разузнавателна агенция ревниво се придържала към монопола си за информация и го държала разделен и ограничен. Затова ЦРУ се опитвало безуспешно да стане пълновластен господар на притока на цялата разузнавателна информация. В един момент в американския секретен свят започнала да доминира конкурентната способност на пазарната икономика. Това било идеалното разпределение на нещата, понеже с една силна изпълнителна власт нещата щели да тръгнат в правилна посока, без допълнителни аргументи. Все пак американската конституция била създадена да осъществява централен контрол върху всичко, което било трудно за постигане. Добавяйки и непреодолимата съблазън на доларите на преговарящите; лобирането на вече избраните политици; изискванията на регионално ниво за част от парите, получени от правителствените мероприятия за благоустрояване на населението, за да се поддържа доверието му и от данъците и митническите такси; и заедно с нарастващите нужди на въоръжените служби и вътрешните битки в американското разузнаване — всичко показвало как работел Вашингтон.

Необходимо било създаването на нови разузнавателни възможности в Съединените американски щати. След края на Втората световна война и след унизителното за Англия уреждане на финансовите й задължения към Гърция през 1947–1948 г., британската имперска мощ претърпяла пълен провал. На нейно място, според всеизвестната фраза на Санче де Грамон, Америка се възползва от случая да „се впусне в борба за света“ с преданост и ентусиазъм, приемайки ролята на лидер на Свободния свят. Предизвикателството на разпространението на комунизма, олицетворено от бившия Съветски съюз и неговите съюзници, трябвало да бъде посрещнато и Америка приела присърце новите си глобални отговорности. Изолацията преди събитията в Пърл Харбър била забравена отдавна. Никъде другаде не било отразено новото американско поведение в световен аспект, както в речта на Теодор Сьоренсен в деня на встъпването в длъжност на Джак Кенеди през 1961 г.: „Ние ще платим и понесем всяка цена, спекулации и бреме.“ Много хора видели в това един вид глобален празен чек. За още неопитните американски разузнавателни служби това била пролетта на надеждите. Героична борба между идеологиите, снабдена с неограничено количество долари, заедно с несъкрушимия и мощен враг, придавали неповторима страст, жар и убеждение на битката, която съществувала само благодарение на благородната и добре подплатена кауза. Никъде не било така добре обяснено състоянието на нещата, както във войната във Виетнам.

Макар че Виетнам всъщност бил френски следколониален проблем, британците също имали пръст в него. Независимо от реториката за галите, Франция не можела да възстанови властта си в предвоенните си колониални територии в Далечния Изток, щом японците капитулирали през 1945 г. Успешното националистическо правителство на водача на съпротивата Хо Ши Мин, веднага обявило независима Демократична република Виетнам, съгласно директивата на Виетмин, Съюза за независимост на Виетнам. През август и септември 1945 г. най-близките съюзнически войски там били британските, които не били приятелски настроени към комунистическите националистически бунтове срещу колониалната власт. Затова, когато 20-та индийска дивизия, командвана от генерал Грейси, възстановила властта си над Сайгон съгласно капитулацията, подписана в Токио, те започнали да възстановяват статуквото отпреди войната.

Наясно с опасностите от уличните безредици, Британският генерален щаб предприел необичайната стъпка пак да въоръжи японските войски, като ги накарал да се закълнат във вярност към съюзническите войски. В резултат на това изпратил бившите завоеватели пак по улиците в Ханой, където да възстановят реда и закона, поддържан от тях три години преди това, без значение дали имало ново виетнамско правителство, или не. Веднага щом виетнамският шок се уталожил, японците станали успешни пазители на мира. Завърналото се набързо френско колониално правителство в края на декември 1945 г. веднага щурмувало щаба на Виетмин, за да възстанови контрола върху бившата си колония. Британците се оттеглили, като оставили французите да властват над недоволните си индокитайски граждани. Но вече било късно. Яростната борба за независимост бързо дестабилизирала новия френски режим, като войната била водена от героите от противояпонската съпротива и от Виетмин, под ръководството на Хо Ши Мин.

До 1954 г. всичко било приключило. Независимо от усилията на французите, останали без добри генерали, виетнамците ги превъзхождали по численост и накрая ги победили. Кулминационната точка във войната била в Диен Биен Фу, на 160 мили северно от Ханой, където Виетмин, под ръководството на генерал Гиап, хванал в капан голям френски гарнизон. За два месеца през пролетта на 1954 г. 16 000 френски войници били обсадени. Съпротивата им била преодоляна от 50 000 виетнамци с много батареи и артилерия. Падането на гарнизона на 8 май 1954 г. било последното поражение на френската власт. Те подценили решителността, уменията и военните способности на виетнамската армия, а падането на крепостта Диен Биен Фу поставило края на френското господство в Индокитай.

От 8000 французи, попаднали в плен, само 3000 се върнали, за да разкажат за своето изпитание. Те искали да забравят за унижението, което преживяли. Сянката на Диен Биен Фу щяла да преследва генералите във Виетнам през следващите години.

Женевското мирно споразумение от 1954 г. дало Виетнам на виетнамците, но разделило държавата на две. Прокомунистическият Северен Виетнам бил разположен северно от седемнадесетия паралел, а антикомунистическият Южен Виетнам бил на юг. До 1956 г. Виетнам бил поляризиран в две антагонистични нации: тоталитарен комунистически Виетнам и другия Виетнам, с корумпирано деспотично управление. В южната половина на страната били посети семената на бъдещите проблеми. Освен че Хо Ши Мин и северновиетнамското правителство предявявали претенции към цялата територия на Виетнам, проблемът бил, че измежду 900 000 политически бегълци в Южен Виетнам съществувало ясно изразено здраво ядро от професионални революционери, целящи да разрушат корумпирания режим на президента Дием. В резултат на това бил създаден Виетконг, военното звено на Националния фронт за освобождение на Южен Виетнам.

До 1961 г. тази въстанически настроена група завоювала контрола върху осемдесет и пет процента от Южен Виетнам, главно в селската област и околностите. Недоволството от режима на Дием нараствало все повече и комбинацията от комунистическа, националистическа и религиозна опозиция щяла да дестабилизира цялата страна. От Виетконг били организирани над 600 атаки на месец от началото на годината. При тези условия Кенеди, новият американски президент, се почувствал длъжен да заеме позиция и да окаже подкрепа на антикомунистическия режим в такъв нестабилен район. Изправен пред избора да подкрепи Лаос и Южен Виетнам, Кенеди избрал втората възможност. Всъщност това било югоизточното азиатско домино, чието падане щяло да бъде подпряно на всяка цена от американците, изразявайки американското желание да „подкрепи всеки приятел и да се противопостави на всеки враг“.

До този ден още съществували продължителни дебати за истинските фактори, накарали Кенеди да направи този избор за доминото. Освен идеологическото разделение между Северен и Южен Индокитай, имало и дълбоко Виетнамско разделение между будизма и католицизма. След комунистическата победа над французите, много католици предпочели да живеят на юг. Дием, независимо от диктаторските му наклонности, бил католик и се молел на Запада за подкрепа, използвайки главно католическата си вяра измежду другите причини. Кенеди също бил непоколебим католик, чието семейство експлоатирало католическата избирателна общност през годините за гласове в полза на клана Кенеди. Влиянието на католическия кардинал в Бостън, където бил основният дом на Кенеди, никога не било доизяснено докрай от студентите в подозрителния свят на новоанглийската политика от петдесетте и шестдесетте години, но никой не спори за съществуването на определено духовно влияние. Съществува обаче устойчив скептицизъм сред много американски политически наблюдатели, че решението на Кенеди да подкрепи Дием не било безкористно за първия американски католически президент.

Каквато и да била причината, това щяло да бъде съдбоносно решение. През декември 1961 г. първите американски военни части, придружени от тридесет и три тежкотоварни хеликоптера, пристигнали във Виетнам, а през февруари 1962 г. новото американско военно помощно командване във Виетнам започнало подготвителни операции. Това, което щяло да стане известно като „американски дълъг кошмар“, вече започнало.

Намесата на Америка във Виетнам скоро започнала да нараства неимоверно. През 1965 г. американска 9-та военноморска бригада прегазила до брега в Да Нанг, а през пролетта на същата година Америка стартирала програма за открити въздушни офанзиви срещу комунистите, като започнала да прониква и в Северен Виетнам. За да поддържат това военно подкрепление, американците налели близо четвърт милиард долара в Южен Виетнам през следващите дванадесет месеца. Ангажиментите и намесата на сухоземните войскови части се увеличили от 1000 американски войници, намиращи се във Виетнам до 1960 г., до 300 000 американски войници през 1966 г. Американската военна машина изцяло била ангажирана с Югоизточна Азия.

Броят на жертвите също нараствал. През 1965 г. американците загубили 1484 души. За една година тази цифра нараснала до 5000 души. Изведнъж „далечната“ война започнала да нанася близък и съкрушителен удар върху къщите и семействата във всеки щат на Америка. Войната придобивала нови измерения. Това вече не било война за душите, сърцата и умовете на южновиетнамските хора, тя станала война за душите, сърцата и умовете на американските хора, помолени за подкрепа на Южен Виетнам. Но тя вече не се изразявала само в долари, а с живота на американските синове.

Всеки аспект на войната във Виетнам се превърнал в предмет на критично разглеждане от американската преса и телевизия. Заключението било, че през 1966 г. Съединените американски щати вече се биели на два фронта. Те провеждали всекидневни битки с неуловимия си враг в Югоизточна Азия, като в същото време се опитвали да убедят скептичната общественост, че подкрепяйки корумпирания чуждестранен режим „в един спор в далечна страна между хора, за които не знаем почти нищо“, това било от интерес за американските семейства, гласоподаватели и данъкоплатци. Това била предизвикателна задача, а именно било ли това антикомунистически кръстоносен поход, или не. Защото и за Кенеди, а после и за Джонсън тази задача била източник на притеснения поради това, че вътрешнополитическите проблеми винаги изглеждали по-въздействащи, отколкото воденето на една непопулярна война.

До 1967 г. американците спечелили войната. Тяхното наливане на мъже, материали и помощ, подкрепени от нови тактики, наличието на добра разузнавателна система и реформите в администрацията на Южен Виетнам и в армията му, довели Виетконг и северните му спонсори до първите стадии на поражение. Освен това, независимо от нарастващото антивоенно движение в Съединените американски щати, средна Америка продължавала да подкрепя президента Джонсън за довеждането на войната до успешен край. Генерал Уестморленд писал: „След година ефективна битка срещу огромните по численост американски войски, комунистическите загуби нарастваха драматично, като междувременно нямаше осезаемо доказателство за това.“

Умиротворителните усилия на Юг започнали да се увенчават с успех. Сигурността и нарастващото икономическо благосъстояние допринесли за възстановяването на стабилно управление. До 1967 г. само 20 процента от 242 провинциални окръзи на Юг останали размирни. Виетконгската структура за придвижването, настаняването и снабдяването на войските била така внимателно изградена, че за десет години кадрите, верни на партията, били унищожени. При положение че човешкият персонал не се замествал лесно.

Нито пък северновиетнамската армия и виетконгските й съюзници, здраво ударени от американско-виетнамските разрушителни операции, можели да се възстановят лесно. Една от най-големите военни операции („операция на кръстопътя в града“) била извършена през пролетта на 1967 г. При изпълнението й на територията били разположени над 26 000 американски и виетнамски войски, с голяма военновъздушна и огнева подкрепа. Били убити повече от 2700 войници от северновиетнамската армия и от виетконгските войски. Секретният комунистически щаб в Южен Виетнам избягал извън пределите на виетнамската граница в Камбоджа. И двете страни признали, че „операцията на кръстопътя в града“ и няколкото по-малки офанзиви на американците били големи американски успехи и сериозни поражения срещу комунистите.

Пленените при операциите документи доказвали това. Текстовете на северновиетнамската армия описвали отстъпничеството и предателството на „марионетния“ режим, който увеличавал разочарованието от войната на ангажираните дотогава комунистически бойци на юг. Например в дневник, воден от пленен войник от северновиетнамската армия през 1967 г., се говорело за увещаване от неговите партийни кадри (офицери) „да не влизат в битката на страната на марионетната армия“ и освен това е описана критика срещу неговите военни части, защото там съществували „слабо разпространена идеология, слабо чувство за организация и недостатъчно отговорно изпълнеше на заповедите“. Този и други подобни документи от онова време не може да се каже, че са записи на революционни сили, обнадеждени за решителна победа.

С атмосферата на неизбежно поражение се срещнали комунистическите партийни кадри в Северен Виетнам през юли 1967 г. Северновиетнамското управление било зашеметено от мащабите и успехите на американската намеса. Но и марксистките анализи за развитието на политическата и военната обстановка се оказали пълни глупости. Произлизащите от тази ситуация дебати за партийната стратегия били продължителни, язвителни, жлъчни и обвинителни. Комунистите осъзнали, че стратегията им да обединят страната се провалила и че военната им мощ в Северен Виетнам вече мъждукала. Но още съществували сериозни слабости в американската позиция, които можели да бъдат използвани след пренастройка на комунистическите приоритети и ресурси.

Комунистическите анализи идентифицирали поредица от фактори на юг, от които можели да се възползват. Били обозначени две ключови зони: първо съществувала неясна връзка между обществената подкрепа и подкрепата на американското правителство към войната, което било обозначено като потенциална слабост; на второ място съществували основни политически трудности във взаимоотношенията между наследниците на противниците на колонистите в Америка и южновиетнамската коалиция. И двете политически цели дотогава били пренебрегвани от северновиетнамските стратези. От военна гледна точка било признато, че некоординираното противопоставяне срещу врага на американските военни части било неуспешно и изглеждало трайно и непроменливо. Но северновиетнамските стратези определили описваните до момента като „грандиозни“, като навременни доставки на амуниции, петрол и самолети, относително лесни за организиране. Било установено обаче, че американците умеели да правят добра телевизия.

Това били проницателни заключения. Семената на офанзивата Тет били посети.

Дебатите в Ханой освен това били повлияни и от други фактори, които не били очевидни тогава за западните наблюдатели. Въпреки, че не били водени официални протоколи за секретната политика, обсъждана на стратегическа конференция в Ханой през юли 1967 г., през годините станало възможно да бъдат съединени отделните основни теми, предмет на проведените там дебати. Например, американската бомбена кампания срещу Северен Виетнам започнала да па̀ри и да оказва негативно влияние. Около 600 000 цивилни били мобилизирани да поддържат държавната инфраструктура, отговаряйки за ремонта и функционирането й. Освен това били въвлечени допълнително 145 000 войници във военновъздушната защита на Северен Виетнам. Бомбардировката нанесла големи икономически поражения и настанали трудни времена за виетнамското население. Появили се сериозни разходи в и без това бедните и въвлечени в битката държавни ресурси.

В тези условия не бил никак изненадващ фактът, че не била оказана фактически вътрешна съпротива срещу войната на Юг. Насочвайки вниманието върху една любопитна статия в официалното списание „Куан Дой Нан Дан“, публикувана на 22 юли 1967 г., можело да се види как се отразявало върху вътрешните работи северновиетнамското комунистическо управление. Статията яростно критикувала „официалните среди… които не могли да осъзнаят ясно смъртоносните и несъвместими разлики между Америка и Северен Виетнам“ и очевидно „вярвали, че Ханой би могъл да направи отстъпки за преговори за уреждане на евентуално мирно споразумение“.

Реалното съществуване на група от партийни функционери от северновиетнамската комунистическа партия, които се противопоставяли на продължаването на войната, било значително и крайно показателно за нагорещената обстановка и поляризацията, при секретните дебати в Ханой. Когато си спомняме за страха, че САЩ можели да нападнат Северен Виетнам, било ясно, че северновиетнамското правителство било разделено и уплашено в средата на 1967 г. Съдбоносната конференция в Ханой през юли същата година, била разделена между гълъбите и ястребите, а именно между тези, които търсели примирие със САЩ и онези, които желаели да нанесат грандиозен удар и да съживят въоръжената борба за обединяването на Виетнам.

Ястребите накрая спечелили в дебатите. Една статия в официално виетнамско списание от септември 1967 г. от генерал Гиап под името „Голямата победа — основната задача“, дава гласност и определя главните елементи, написани черно на бяло за това, което по-късно щяло да стане известно като „Офанзивата Тет“ през следващата година. Той определя в статията си две основни теми: „нежеланието на САЩ да се изправи лице в лице с продължителната война“ и „американските управляващи кръгове щели да се изправят срещу все по-нарастващата опозиция срещу политиката им от самите американски хора“. Това щели да бъдат водещите стратегии. Гиап освен това позволил да се изплъзнат още няколко други интересни информации. Той поставил ударение върху куража и волята на северновиетнамския народ и „непоклатимата им решителност да издържат, докато все повече се приближавали към обединението на любимото им отечество“. Това означавало, че северновиетнамският боен дух бил разклатен и се нуждаел от съживяване и подкрепа. Гиап заявил, че били предприети необходимите стъпки, които целели да „предпазват и защитават срещу дяволските и зловещи заговори и конспирации на реакционерите и шпионите“. За запознатите с комунистическия език, това означавало само едно: партийните членове, противопоставящи се на партийната политика били убивани. Над двеста официални партийци, включително и от Северновиетнамската разузнавателна служба, били арестувани и отстранени по една или друга причина през есента на 1967 г. Опозицията можела да се окаже опасна за социалистическия рай.

Според Гиап вече дошло време да се възстановят основните цели на цялата виетнамска стратегия. Това, което той предложил през декември 1967 г., било повсеместна офанзива в целия Южен Виетнам, използвайки за целта всеки наличен войник на северновиетнамската и виетконгската армия. Това щяло да ускори дългоочакваното въстание в Южен Виетнам и угнетените народни маси. Гиап искрено вярвал, че мобилизирането на всеки комунистически ресурс за организирането на показни атаки във всеки град и село на юг щяло да накара Виетмин и Националния фронт за освобождение на Южен Виетнам да осигурят революционния катализатор, който да изкара народа от къщите им, за да отхвърли игото на капиталистическия гнет.

От военна гледна точка политическо-военните анализи на Гиап били фантазии на слабоумен човек. Независимо от това, било доказано неведнъж, че погрешно разчетената тактика можела да постигне невиждани стратегически и психологически резултати. Това обстоятелство предстояло да бъде доказано и от офанзивата Тет. В друго измерение анализите на Гиап били забележително възприемчиви. Например той безпогрешно разпознал психологическия недостатък на „субективността и горделивостта“, присъщи на американските висши офицери. Според северновиетнамските хора американските генерали били военни техници и „майстори на насилието“, изпълняващи заповедите на своите господари. Те били способни да мислят само в прости военни условия. Освен това американците или печелили, или създавали нова система, целяща да спечели предимство в битката. Накрая те били обсебени от идеята за числеността „и управлението на военната сила“. Американците не можели да мислят като врага си и даже не се и опитвали да се поставят на негово място. Особено нежеланието им да възприемат идеята за изненадваща атака от отстъпващия враг бил главен недостатък във военната им стратегия, обосновал се Гиап. Например, американските генерали се провалили в опита си да установят истинската причина за битката при Булг[1] в Ардените през 1944 г. И не само, че американските генерали тогава летели във въздуха заради своя боен успех, но те били дотолкова политически слепи относно истинската причина за битката, че пропуснали да осъзнаят, че атаката, кореняща се на политически мотиви, била напълно възможна.

Освен това Гиап безпогрешно идентифицирал точните причини, заради които за Съединените американски щати щяло да бъде невъзможно да увеличи количеството на войските във Виетнам, за да отговори на евентуална атака от виетнамските войски. Нуждите от световен американски гарнизон ограничавали броя на наличните бойни дивизии. Цялата американска глобална политика по време на Студената война се основавала на доктрината за „ограничен ответен удар“. И накрая вътрешнополитическият и международен натиск щели да ограничат всеки истински опит от американските военни да тръгнат срещу северновиетнамските бойци, използвайки тактическите си ядрени оръжия. Но дори и да било така, северновиетнамските военни никога не забравяли, че ако американският политически апарат подкрепял военния, то американската военна машина щяла да върне Северен Виетнам в Каменната ера.

Гиап забелязал и наличието на нарастващото вътрешно безпокойство относно войната и на това, което той наричал „широкоразпространената борба на американските негри“. Имайки предвид тези факти, с които щели да се сблъскат американските военни, това щяло да стесни обсега на американския военен отговор срещу евентуална виетнамска атака. Сигурен в анализите си на проблема, подкрепен изцяло от своите политически господари, през септември 1967 г. героят от Диен Биен Фу започнал подготовката на последните си планирани военни действия, за да победи в историческата борба за виетнамското национално освобождение.

Първото изискване било да се запази абсолютна секретност за операцията. Тук Гиап се сблъскал с проблема, който щял да обърка цялото планиране, предприето от северновиетнамската армия за Тет. Общо съществували две ключови цели в северновиетнамския план: първо, едновременната и повсеместна мобилизация на всеки комунистически войник и симпатизант на юг, за да бъдат постигнати максимални усилия; второ, нуждата от изненада, за да бъдат хванати в капана южновиетнамските войски и американските им съюзници неподготвени. До известна степен тези две цели били взаимно изключващи се. Едната изисквала максимална публичност, за да достигне до всички верни на партията членове. Втората пък изисквала максимална секретност, за да свари врага неподготвен. Публичност срещу секретност — това била оперативно-планова загадка, невъзможна за разрешаване.

Едно невероятно хрумване било използвано като разрешение на проблема. При всички положения било ясно, че всеки план за заблуда на противника трябвало да взема предвид нуждата от публични обръщения към войската, за да бъдат вдигнати на крак огромните революционни маси на юг, като обезсърченият Виетконг се очаквало да се скрие в непроходимата джунгла. Най-крайният план за заблуда бил умело изградено съчетание на истински факти и измислици. Този план взел предвид всичко, което Съединените американски щати и съюзниците им очаквали да се случи. Затова виетнамците комбинирали поредица от противоречиви сигнали, които само засилвали американските предубеждения.

Северновиетнамските стратези предприели и няколко инициативи, за да подпомогнат техните заблуждаващи схеми. Например, през октомври 1967 г. те дали да се разбере, че виетнамските комунисти и Националният фронт за освобождение на Южен Виетнам щели да съблюдават за прекратяването на огъня през цялата седмица от началото на фестивала Тет, започващ на 31 януари 1968 г. Продължителността на примирието изненадала много наблюдатели, но понеже Националният фронт за освобождение на Южен Виетнам в продължение на двадесет години съблюдавал някакво примирие по време на виетнамската Нова година, тази инициатива била посрещната много добре.

Американските анализатори предположили, че продължителността на примирието била предвидена, за да се даде възможност на омаломощените военни части на виетнамските комунисти на юг да бъдат подкрепени от Северен Виетнам, без да ги смущават американските бомбардировки, както често се случвало предните години. Примирието на Тет затвърдило американското мнение, че виетнамските комунисти и Националният фронт за освобождение на Южен Виетнам били победени бойни сили. Най-вече това едноседмично примирие целяло да приспи бдителността на американците. Периодът за него бил внимателно избран, защото тогава войниците от армията на Южен Виетнам били изпращани при семействата си за годишната си почивка.

Нито една друга заблуждаваща мярка нямала ефекта на едноседмичното фалшиво примирие. И щом офанзивата Тет приключила, нито една друга хитрост на северновиетнамската армия не предизвикала такова недоволство сред населението в Южен Виетнам. Станало така, сякаш северновиетнамската армия нарочно атакувала на Бъдни вечер, Коледа, Нова година и Великден, както при годишните семейни посещения на гробищата, и то след като заявила, че желаела прекратяване на огъня. Тет бил плашещ период от време, който заема уникално място във виетнамската култура.

Американците се надявали да видят някакви мирни сондажи, след бомбардировките върху Северен Виетнам и военните резерви на Националния фронт за освобождение в Южен Виетнам. Северновиетнамската армия започнала да убеждава всеки дипломатически източник, че те много страдали и искали да договарят условия за примирие. През септември 1967 г. те предприели заблуждаваща операция, целяща да предложи на американските власти съблазнителен сигнал за помощ от виетнамския народ, а заедно с това да вбие клин във взаимоотношенията между Съединените американски щати и съюзниците им от Южен Виетнам относно американските идеи за политическа линия, срещу колониализма, която била считана за слабо звено.

Един виетнамски комунистически агент на име Ха, снабден с необходимите документи, успял да направи така, че да бъде пленен от армията на Южен Виетнам. Той услужливо им съобщил, че бил изпратен, за да открие канал за преговори с американците, за да бъдат обсъдени по-късно съдбата на военнопленниците и политическите събития. Когато накрая американските власти били информирани, те започнали разговори с Ха, като се опитвали да припишат част от неговите изисквания за политическия режим в Южен Виетнам главно на неговия гняв. Недоверието и разногласията между съюзниците, започнали да се задълбочават, понеже виетнамците от Южен Виетнам взели да подозират, че американците се готвели да сключат едностранно споразумение със северновиетнамската армия зад гърбовете им.

Това заблуждение било подкрепено и от обръщение по официалното радио на Ханой, направено от северновиетнамския външен министър, който предложил преговори само ако Съединените американски щати престанели да бомбардират Северен Виетнам. Това изказване било прието като потвърждение, че северновиетнамските стратези започнали да се огъват пред американския натиск и желанието им да продължат войната отслабвало. Нищо не можело да бъде по-далече от истината.

Тези дипломатически и публични жестове били част от северновиетнамската „пасивна“ заблуда, целяща да замаскира истинските им намерения. Другото оръжие на комунистическата заблуда били т.нар. „активни“ мерки. Тази политика била начертана най-вече, за да привлекат вниманието на американското помощно командване във Виетнам върху няколкото атаки във вид на фойерверки върху ключови бази. Очакванията били Националният фронт за освобождение да разтръби за предстоящата атака, която щяла да приключи войната, след което щял да предложи на САЩ такъв тип атака, който бил търсен от американските разузнавателни аналитици. Това нямало да бъде въстание, обхващащо целия Южен Виетнам, то трябвало да обсади главно изолираните американски гарнизони. Всъщност се целяло да бъде постигнат втори „Диен Биен Фу“.

За да бъде сигурен, че американците нямало да пренебрегнат нуждата от неизбежни военни атаки, Гиап предложил на врага си не един, а два вида потенциален „Диен Биен Фу“. И двата били до границата между Севера и Юга, и двата били далече от основната им цел — офанзивата Тет, там където били разположени американските военни щабове за управление и снабдяване на войските и където имало най-много американци. Тези диверсионни атаки трябвало да отвлекат американското внимание от плановете за Тет и да постигнат преместването на американските резерви и оръжия от това място. Освен това виетнамците били доста „шумни“, за да привлекат вниманието на американското помощно командване във Виетнам и на световната преса. Ако Съединените американски щати търсели военни атаки, които да извършат, то Хо Ши Мин и генерал Гиап щели да им ги осигурят.

Първата атака била предприета срещу защитавания лагер в Дак То в средата на страната, който на запад бил близо до границата с Камбоджа. Атаката започнала на 4 ноември 1967 г. и продължила до края на месеца. Тя струвала на северновиетнамската армия над 6000 убити и била една бойна тренировка за офицерите, които по-късно щели да предприемат офанзивата Тет. От американска гледна точка атаката била скъпоструващо комунистическо поражение, но което постигнало първоначалната си цел: да съсредоточат вниманието на генерал Уестморленд и щаба му само върху комунистическите атаки-фойерверки върху изолираните американски гарнизони, като така го отклонявали от главната цел на атаката — Тет. Дали Дак То щял да се превърне във „Велика и заключителна победа“, за която комунистите толкова говорели?

Дак То бил само едноактна пиеса преди главното представление. През декември последните наставления достигнали до провинциалните командири на комунистическите военни сили в Южен Виетнам, в които бил включен и следният многозначителен пасаж: „През юли 1967 г. беше приета резолюция за всеобщи и повсеместни офанзива и въстание след дълги и внимателни проучвания на настоящата военна и политическа обстановка… всеобща офанзива би могла да се организира веднъж на хиляда години… и ще реши съдбата от войната.“ Американското разузнаване осъзнавало приближаването на военна буря от този и много други документи. Всъщност в началото на януари 1967 г. аташето, занимаващо се с обществени въпроси в Сайгон, от американското помощно командване във Виетнам, дал официално изявление в пресата, съдържащо данни за оперативната заповед за офанзивата Тет, основаващо се на документи, пленени от американската 101-ва военновъздушна дивизия през ноември 1967 г. Документът включвал виетнамски комунистически фрази от рода на:

„Използвай здрави военни атаки, подкрепени от местните хора, за да превземеш повече градове и села. Войските трябва да наводнят ниските земи и да се придвижат напред, за да освободят Сайгон, да завземат властта и да привлекат вражеските «марионетни» военни части на наша страна.“

Изглежда непонятно, че предвид разузнавателна система на Съединените американски щати, виетнамците успели да ги изненадат на Тет. Гиап и Ханой спечелили тотална стратегическа изненада срещу врага. За да разберем как станало това, трябва да проучим организацията и това, което социолозите по-късно ще нарекат „структура на вярата“, която била присъща на американската разузнавателна система относно делата им във Виетнам в края на 1967 г.

Американската разузнавателна машина наистина притежавала едно предимство пред другите разузнавателни организации, които се сблъсквали с подобни проблеми. Американските военни притежавали неограничено количество добре осведомени, проницателни, изразителни, информирани и готови да сътрудничат на високо ниво „местни експерти“ относно Виетнам, т.е., южновиетнамци. Затова всеки документ можел да бъде преведен незабавно; всеки затворник можел да се разпита, без да се търсят преводачи; всички лингвистични нюанси, комунистически жаргон и местни предразсъдъци били прозрачни за американските разузнавателни аналитици, понеже те се консултирали постоянно със сътрудниците и съюзниците си. Това бил забележителен коз в ръцете на всяка воюваща армия на територията на чужда държава, чийто език бил непонятен, а културата почти извънземна.

Но американската разузнавателна система имала няколко определени недостатъка, които работели срещу нея във Виетнам. Тези недостатъци по-късно щели да изопачат както и американската интерпретация на разузнавателната информация за Тет, така и американската реакция в това отношение. Главният недостатък, който изкривявал американското разбиране на фактите, се коренял във фиксираната историческа перспектива. Американските създатели на политиката и разузнавателните служби като анализирали информацията за Тет, търсели само исторически паралели за сравнение. Призракът на френското поражение в Диен Биен Фу обаче надвиснал над всеки западен разузнавателен аналитик, преценяващ северновиетнамските цели. Отвъд „Диен Биен Фу“, комунистическата стратегия в Корея и дори Битката при Издатината през 1944 г. били взети предвид като аналогии на предстоящата надвиснала атака. Всъщност председателят на американския смесен началник-щаб произнесъл реч в Детройт през декември 1967 г., заявявайки, че скоро щял да бъде последният комунистически щурм, който можел да се сравни само с немската атака в Битката при Издатината.

Генерал Уестморленд, главнокомандващ военните сили на американското помощно командване във Виетнам, и заместникът му, генерал Крейтън Абрамс, били служили в Ардените през 1944 г. Аналогията с последната битка на Фон Рундщет може да помогне на висшите американски офицери при преценката им на заплахата от Северен Виетнам, който те считали, че вече бил натикан в ъгъла и бил отчаян. Но все пак ние всички сме жертви на собственото си мнение и опит. И Уестморленд, и старшите му съветници видели само аналогията с Битката при Издатината, т.е., че тази виетнамска атака щяла да бъде последното издихание на изтощения враг, а не повсеместно въстание за постигането на политическа цел.

От тази гледна точка за последното виетнамско нападение оставала само крачка, за да бъде обобщено, че комунистите щели да прибегнат към добре изпитаната формула, опитвайки се да пресекат пътя на американските военни сили, както направили в Бастон при офанзивата в Ардените или пък да ги елиминират в битка, имаща вид на фойерверк, както станало в Диен Биен Фу през 1954 г. Американските аналитици и техните началници вярвали в идеята, че отчаяната северновиетнамска армия щяла да „тръгне на последен шанс“ за да унижи Съединените американски щати, като в резултат щяло да се увеличи вътрешното напрежение в Америка, което пък щяло успешно да приключи войната. Въпреки че „Диен Биен Фу“ бил поражение за французите, историята се опитвала да забрави, че останалата част от френската експедиционна сила в Индокитай останала недокосната. Напротив, тя била готова за бойни действия и за изпълнението на каквато и да е военна мисия. Но след Диен Биен Фу френската армия била отзована заради изтощеното от войната столично население. Американците, в частност ЦРУ се заселили трайно в „Диен Биен Фу“, когато се намесили по-дълбоко в битката във Виетнам. Ако северновиетнамската атака, целяща да победи във войната, била неизбежна и комунистите губели войната, те щели да тръгнат към нов Диен Биен Фу, за да елиминират подкрепата на американския народ към виетнамците. Това било логично обяснение.

Манията да се правят сравнения и исторически паралели обаче не била единствената слабост на американската позиция. Сложната американско-южновиетнамска командваща структура също задълбочила трудностите и ограничила способностите им да реагират бързо на определени сигнали. Според главнокомандващия Уестморленд той не бил единственият командващ американските военни сили във Виетнам. Главнокомандващият на тихоокеанската флота командвал всички американски стратегически и военновъздушни сили. Американската военновъздушна войска била отделна служба. ЦРУ пък следвало своя собствена програма в страната, голяма част от която не била конвенционална и традиционна военна програма. Посланикът Бънкър в Сайгон бил осведомен за всички взаимоотношения с гражданите на Южен Виетнам. Южновиетнамците пък разполагали със свои административни и военни организации. Но администрацията на американския президент Джонсън била много чувствителна относно всяка промяна във Виетнам, която можела да повлияе на общественото мнение, като в резултат сложила ръцете си върху управлението на виетнамската политика, и то на цели 5000 мили оттам.

Служебното лице в центъра на тази централизирана политика бил Робърт Макнамара, амбициозен и арогантен цивилен гражданин, министър в министерство на отбраната, който вярвал, че управлението с микрометодите, научени в Харвардския бизнес университет, били единственият инструмент, който щял успешно да приключи войната. Ситуацията скоро стигнала нивото на абсурда, когато и американският президент се задълбочил над картите на Виетнам с обозначени на тях тактически цели и изискал от офицерите си да преценят възможността за военновъздушна атака срещу тях. Всъщност Джонсън добил репутация от следното свое изказване в пресата: „Това ли е най-доброто, което могат да направят военновъздушните сили? Взривете няколко въшливи бараки!“

До 1968 г. не били придвижени никакви конкретни решения по веригата на американското военно командване. Начинът, по който Макнамара контактувал с военните, бил прост: несъгласните с него, той уволнявал; ако не можел да ги уволни, ги изтиквал в ъгъла, като им отрязвал достъпа до президента, като кардинал от последните дни на Ренесанса. Под пагубното му влияние Джонсън нямал достъп до никого от военните си подчинени, чиято гледна точка се различавала от тази на Боб Макнамара, което щяло да стане главен фактор за последвалото абсолютно поражение.

Под повърхността на тази свръхцентрализирана национална военна власт се разполагали конкуриращите се помежду си разузнавателни организации, превръщащи всеки опит на централен контрол върху разузнаването в пълен кошмар. При наблюдаването на един списък, включващ част от агенциите на разузнаването по онова време, в устата оставал привкус на византийска бюрокрация, на която се подчинявали събирачите на разузнавателна информация и анализаторите на виетнамския проблем. Списъкът от агенции включвал: Бюро за национална статистика; Централно разузнавателно управление; Разузнавателна агенция по отбраната; Национална агенция по безопасността; Национална разузнавателна служба; Бюро за морско разузнаване; Обединено разузнаване; Американско военно помощно командване; Смесен виетнамски разузнавателен център; Смесен виетнамски военен център за разпити; Смесен център за използване и обработване на документи; Смесен център за използване и обработка на материали. Всички изброени американски агенции целели да бъдат паралелни с виетнамските разузнавателни агенции и източници.

За да се объркат още нещата, повечето южновиетнамски офицери от смесените разузнавателни центрове във Виетнам, не били наясно със секретния американски материал. А нуждата да бъдат запознати с него била належаща, за да се сглоби картината на ситуацията във Виетнам по онова време. В резултат южновиетнамските разузнавателни служители били недоволни, когато трябвало да предоставят своите агенти на американското разузнаване, които днес били тук, а утре си заминавали. Американската едногодишна система за набиране на военен персонал пренебрегвала набирането на определен опит. Като капак на всичко южнокорейският контингент, един от най-коравите от всички останали контингенти, отказал да предостави на американците разузнаване от своя архив, освен ако не им било изрично наредено да го направят.

Шеметното количество информация потекло през лабиринта на виетнамските разузнавателни организации. Смесеният виетнамски център за обработване на документа, имайки предвид езиковия проблем, обработвал половин милион страници от пленените от северновиетнамската армия и Националния фронт за освобождение документи всеки месец. Около десет процента от тази информация била първична, но всеки лист хартия трябвало да бъде прочетен и предаден. Работата била огромна и непосилна. Американският проблем вече не бил в това, че им липсвала разузнавателна информация във Виетнам, а в това, че получили прекалено много информация.

За да контролира и координира този огромен приток на информация, трябвало да бъде използван смесеният и опитен разузнавателен щаб на генерал Айзенхауер, създаден през 1944 г. Но към края на 1967 г. американците назначили едва шестима офицери за свръзка с южновиетнамския разузнавателен щаб. Всички незабавно били изцяло удавени от изискванията на офицерите за свръзка и листовете хартия, разменяни между САЩ, американското военно помощно командване във Виетнам и американските разузнавателни агенции във Виетнам, както и виетнамските разузнавателни агенции в подкрепа на армията на Южен Виетнам. Американците имали сериозни разузнавателни проблеми в командването, контрола и комуникациите във Виетнам през декември 1967 г. Всъщност проблемът се състоял в това, че нямало обединено командване и никой не можел да заяви, че всичко било координирано по надлежния ред. Това направило за посмешище опитите на Робърт Макнамара да управлява на микроравнище „своята“ война от авеню „Пенсилвания“. Северновиетнамската армия и Виетконг били също наясно, че съществувала слабост в командването на разузнавателния поток. Като част от приготовленията им за Тет, те се опитали да прихванат част от електронните връзки на американските радиочестоти, но не и тези на армията на Южен Виетнам. Командването, контрола и комуникациите щели да станат главните мишени в Тет.

За да се задълбочи още повече проблемът с манията по миналото и по „Диен Биен Фу“, разбърканото и разделено командване във Виетнам и многото некоординирани разузнавателни агенции, американските власти направили грешка относно правилната преценка на стратегията, която щели да предприемат северновиетнамската армия и виетнамските комунисти. До юли 1967 г., месеца на секретната Ханойска конференция, американските анализатори решили, че са идентифицирали напълно комунистическите цели. Щом претърпели поражение в Южен Виетнам, страдайки силно и разделяйки се с много жертви на Север, заради мълниеносната бомбена атака на американците, северновиетнамската армия със сигурност щяла да удари само по границата на страната, далече от американските позиции, по брега и около населените места. Само ако застрашавали дългата 1100 мили, покрита с планини и джунгли виетнамска граница, едва тогава комунистите щели да изненадат американците в капан, щели да ги унищожат и да убият желанието им да воюват. Снабден с тези анализи, американският разузнавателен щаб започнал да търси американския „Диен Биен Фу“.

Не трябвало да търсят надалеч. Независимо че американските разузнавателни агенции във Виетнам били заети в бюрократичната война помежду си през есента на 1967 г., в началото на декември било явно за всеки информиран наблюдател, че ставало нещо нередно. Разузнавателните показатели започнали да се променят. Движението на камиони по следите на канала за доставки на Хо Ши Мин в Лаос и Камбоджа нараснало от 500 камиона през август на 6300 през декември 1967 г. Следвайки фактите, т.е., подписването на въоръжени споразумения със Съветския съюз, на юг се появили нови оръжия. Трафикът станал по-интензивен. Дезертьорите вече не идвали с готовност. Пленените документи вече говорели, че се предвиждала нова голяма офанзива, целяща да приключи войната. Било докладвано за придвижване на войски и подкрепления. Южновиетнамците потвърдили наличието на много облечени в цивилни дрехи виетнамски комунисти, които проверявали фалшивите документи на гражданите и разузнавали разположението на американците в Сайгон и околностите. Изтощените военни части на Виетконг били подкрепени от северновиетнамските доброволци за първи път. Обърканите американски разузнавателни офицери, по централните земи на страната вече срещали в нови униформи и по-добре въоръжени вражески войници в края на есента на 1967 г., когато изпълнението на плана за Тет било вече в ход.

Ако ключът за разузнавателната интерпретация бил да се потърси и обясни свръхнормалното или отсъствието на нормалното, питайки се какво представлява всичко това, то американската разузнавателна общност разполагала с всички показатели, че ставало нещо необичайно в края на есента на 1967 г. Но тя не можела да си обясни какво означавало всичко това. Дори по-лошо, тя не се съгласявала, че подобно нещо съществувало. Част от проблема бил в това, че американските разузнавателни агенции били заангажирани с политическите аспекти на Виетнамската война. Те били обективни наблюдатели. Всички американски агенции се сблъсквали с политическа, парична или друга интересна пречка някъде. Военните били заинтересовани да докажат, че побеждават и че политиката на генерал Уестморленд била успешна. Въпреки дълготрайния и, както се оказало, основателен песимизъм за цялата виетнамска авантюра, ЦРУ било безнадеждно разделено в преценките си на разузнавателната информация между полевото временно бюро в Сайгон и разузнавателния щаб, намиращ се в Лангли, Вирджиния. Председателят на смесения началник-щаб във Вашингтон, бил параноично настроен относно увеличената военна сила на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти, което според него можело да притесни администрацията на Джонсън и да обезпокои общественото мнение. А това щяло да доведе до изпращането на допълнителни войски във Виетнам. Политиката обърквала военните цели и обективност.

Разрешението на такъв сложен проблем се кореняло в създаването на независим национален разузнавателен щаб, който да насочва вниманието си към всички налични ресурси. След края на Втората световна война американците създали такъв щаб, а именно: Бюрото за национална разузнавателна статистика (БНРС). Това бюро (БНРС) било предназначено за предотвратяването на такива събития, като Пърл Харбър, както и да предоставя обективна разузнавателна преценка на президента на Съединените американски щати и на съветниците му.

Оригиналният план на президента Труман за американското национално разузнаване, изработен през 1950 г., бил мощен и самоуверен. Директорът на централното разузнаване, генерал Уолтър Бедел Смит, бил привлечен да работи за каузата. Бедел Смит бил началник-щаб на Айзенхауер в Европа и единственото, което знаел относно работата на разузнаването, било това, което научил при участието си в смесената разузнавателна комисия. Новото централно разузнаване създало по-късно Бюрото за национална разузнавателна статистика, което било независима преценяваща разузнавателна група, съставена от най-добрите кадри, които щели да представят докладите си пред комисия от директори на всичките национални разузнавателни служби под ръководството на американското централно разузнаване.

За съжаление Бедел Смит не успял да предотврати разузнавателните агенции да не влизат в постоянни спорове и да не се превръщат във врагове една на друга. Под властническото му управление, разузнавателната система работела успешно, но когато през 1968 г. ЦРУ създало нова служба, която докладвала директно на Белия дом, а министерството на външните работи си създало свое бюро за разузнаване и двете новосъздадени организации били подготвени да предизвикват в спор Бюрото за национална разузнавателна статистика относно информация, която не съвпадала с тяхната. В този климат Бюрото за национална разузнавателна статистика предоставило през есента на 1967 г. доклад с реда, по който щяла да бъде проведена офанзивата Тет, както и бойната сила на врага във Виетнам. Но този доклад само доказал, че не бил документът, който щял да доведе до консенсус разбиранията на хората във Вашингтон за обстановката. Напротив, той предизвикал яростен спор между конкурентните разузнавателни агенции. Професор Паркинсън разбрал ситуацията ясно.

Бойните редици били набързо начертани. В синия ъгъл били виетнамските военни формирования, командвани от американското военно помощно командване; в червения ъгъл били разположени агентите от ЦРУ. Зад главните герои поддръжниците им се въртели наоколо, но всеки от тях бил готов да започне среща на ниво комисия или да подпомогне първите със съвет, подкрепа или политическа намеса за осъществяване на целите. Задачата била проста — колко войски можели да разположат на бойното поле срещу съюзниците северновиетнамската армия и виетнамските комунисти? От изхода на тази бюрократична битка зависела честната преценка на наличните вражески сили, които трябвало да предприемат комунистическата офанзива, за да можели американските военни сили да дадат надлежен ответен удар с произлизащи от това вътрешнополитически последствия.

Американското военно помощно командване и поддръжникът му — Разузнавателната агенция за отбрана, спорели по отношение на това, че цивилните поддръжници на Виетконг не трябвало да бъдат включвани в общата сила на врага. Никой от тях обаче не знаел колко били те на брой, но все някой трябвало да отиде до виетнамските села, за да установи, че тези цивилни граждани били безобидни деца и старци. ЦРУ пък обсъждало въпроса да изключи от общата бойна вражеска сила между сто и двадесет и сто и петдесет хиляди души подредени войници на Виетконг, годни да носят оръжие и готови да помогнат борбата за освобождение на Юг. ЦРУ се опитвало да прикрие истинския размер на проблема. Въпросът не се състоял в някакъв мистериозен брой цифри. Неговият отговор щял да има практически военни последствия. Простата аналогия била с немците, които трябвало да включат и британската гвардия в общия брой вражески сили през 1940 г. Това щяло да бъде от значение за Вермахта относно броя на войските, които трябвало да изпрати на тази територия.

Залозите във Виетнам били високи, споровете непреодолими. Изложено на риск било дори чувствителното изчисление на точния брой военна сила, която трябвало да бъде изпратена във Виетнам, което било барометърът на успеха на американското военно командване. Смесените началник-щабове и американското военно помощно командване били наясно, че от политическа гледна точка били изчерпали лимита си от хора още в началото на 1968 г. Ако стратегията на американското командване успеела да победи в Южен Виетнам, какво значение щяло да има за американското общество увеличението на силата на Виетконг? Отговорът на този въпрос се превърнал в сърцевина на политиката на Джонсън и вътрешнополитическия дневен ред. По думите на председателстващия смесения началник-щаб, написани в писмо до Уестморленд, ставало ясно следното:

„Забелязвам, че съществува странно чувство… относно взаимовръзките между «статистическите книги»… и бъдещите сили на войските — всеки опит да «се предизвика съдбата» само ще се превърне в проблем за всички нас.“

Така било отчетливо произнесено мнението по тези въпроси на най-високо политическо и военно ниво във Вашингтон. Не раздувайте броя на врага, за да получите изпращането на повече войски във Виетнам, било съобщението, иначе Робърт Макнамара ще ви уволни.

Генерал Уестморленд и разузнавателният щаб на неговото военно помощно командване си взели бележка. Когато самият председателстващ смесения началник-щаб предупреждавал някого „да не създава проблеми за всички нас“, нито един политически проницателен командир нямало да пренебрегне такъв съвет. Истинското съобщение обаче било ясно: не казвай истината — това е политическо. Така националната политика, постановена от смесения началник-щаб, щяла да диктува притока на военна информация към Бюрото за национална разузнавателна статистика, не просто военни факти. Накрая Бюрото за национална статистика включило 120 000 виетнамски отбранителни или помощни сили в техния доклад на Националната разузнавателна статистика и избухнал невероятен скандал. Военните смятали, че статистиката противоречала на битката им за изтощаване на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти и поставяла под съмнение голяма част от успехите на американското военно помощно командване в унищожаването на Виетконг.

Същността на този спор се състояла в непопулярното „преброяване на труповете“. Почти като генерал Хейг на Западния фронт през 1916–1917 г., във Виетнам генерал Уестморленд прибягнал към инструкциите на Робърт Макнамара, които се състояли в бруталното преброяване на войските, който щели да преодолеят съпротивата на врага. Както Хейг преценил и разпределил оцелелите немци и боеспособността им, така и Уестморленд преценил и разпределил оцелелите войски от северновиетнамската армия и виетнамските комунисти и тяхната боеспособност. Този гений на американската управляваща система, използван за оценка на проблемите и цената, която трябвало да се заплати за ефективността на бойните действия, отсега нататък щял ефективно да се занимава и със самото водене на войната. Това бил странен начин за постигането на победа срещу политически враг, но тогава на преден план излезли нови и неприложими методи на вашингтонските военни плановици в средата на шестдесетте години.

Проблемът с новия метод за преценяване на успеха бил главно Робърт Макнамара, неговите методи и неговите чиновници. Един от тях бил генерал Уестморленд, главнокомандващ американското военно помощно командване във Виетнам. Назначаването на „Уести“ било посочено от Макнамара и неговото политическо влияние върху развитието на войната. Уестморленд бил висок, красив, с прилично поведение, тясно обвързан с Южна Каролина и бил продукт на южняшкия елит, който традиционно свързвал кариерата си с армията на Съединените американски щати, понеже това прилягало към джентълменския му имидж. Не пречело че и мощният председателстващ комитета по вътрешновоенните дела, Л. Мендел Ривърс, също бил родом от Южна Каролина.

Тогава повечето съвременници на „Уести“ вярвали, че той стигнал тавана на кариерата си, ставайки генерал-майор, командващ американската 101-ва военновъздушна дивизия в началото на шестдесетте години, защото бил интелектуално неподходящ за командването на по-високо от това равнище. Изглеждало, че щял да се справи по-добре на тактическото ниво на битката, където можел лично да влияе върху поведението на войските отколкото на операционно или на стратегическо ниво. Колегите му чувствали, че на него му липсвало стратегическо виждане, за да бъде добър главнокомандващ. И то дотолкова, че не могъл даже да приеме предизвикателството на Робърт Макнамара да води „неговия“ вид война.

Това много прилягало на бившия изпълнителен директор на корпорация „Форд Моторс“. Никой друг не бил по-виновен за американския военен провал във Виетнам от американския министър на отбраната, Робърт Макнамара. Той вярвал, че не му били необходими други генерали, освен онези, които да изпълняват желанието му в спазването на военните традиции, които можели да послужат като позитивна пречка към изчистването на управляващото мислене, необходимо да се упражнява ефективно властта и силата в модерния свят. Освежен от победата си във военния спор с Хрушчов около Кубинската ракетна криза, както и от успеха в международната компания за автомобилно производство, политически проницателният Макнамара вече имал две ясни цели за постигане: да предостави на политическия си господар Джонсън това, което искал, и да принуди военните формирования да направят нещата по свой начин.

За да постигне първото, Макнамара манипулирал вашингтонската политическа система, за да бъде сигурен, че щял да получи контрол върху военните съветници на президента. Той си играел с несигурността на Джонсън, която произлизала всъщност от дълбоко насаденото чувство на несигурност като президент, защото Джонсън искрено вярвал, че службата му в Белия дом била по някакъв начин незаконно придобита (поради липса на по-добра кандидатура той наследил президентството след убийството на Джон Кенеди). Затова Джонсън предпочитал да не влиза в излишни спорове и предпочитал да работи, без да си създава врагове. Всеки, сблъскал се с това положение на нещата, бил или „нагласян“, или „подкупван, или му била запушвана устата, за да постигнат своето“, или „се отървавали от него“.

Знаейки добре всичко това, Макнамара искал да е сигурен, че е прочистил всеки несъгласен с военното управление на Съединените американски щати по онова време относно воденето на войната с Виетнам. Той стигнал до неподозирани мерки, подсигурявайки се дори чрез това началник-щабовете да не могат да изкажат гласно притесненията си за начина, по който се водела войната, нито насаме, нито пък публично. Макнамара взел мерки да потуши в зародиш всеки предизвикващ конфликт военен съвет, създаващ враждебна политическа обстановка. Такъв бил съветът на командващия американския флотски корпус, изказан зад затворени врати: „Ако президентът иска наистина да победи във войната с Виетнам, тогава по-добре би било да му кажете, че това ще му струва половин милион американски войници и още пет години.“ Борейки се за прокарването на своите служебни бюджети и лична власт, отделните началник-щабове били завербувани един по един от Макнамара, който използвал за целта заплахи и политически подкупи, независимо от конституционните им отговорности да докладват пред Конгреса, а не само пред главнокомандващия и министъра на отбраната. Обучавани във взискателни към демократичния граждански контрол военни университети и добре запознати със съдбата на генерал Макартър в Корея, началник-щабовете мълчали прекалено дълго, което в крайна сметка им донесло обвинението, че били съучастници на Робърт Макнамара и неподкрепената политика на Джонсън във Виетнам. Но тогава било вече късно.

За да постигне втората си цел, т.е., да огъне американския военен апарат да изпълни заповедите му, Макнамара приложил бизнес методите, които му служели прекрасно в цивилния живот и го извели до върха на корпоративна Америка. Отначало, когато пристигнал в Министерството на отбраната като негов министър, той предприел цивилни проверки за разходите на всички нива на американската военна машина, което слисало повечето традиционно мислещи висши офицери, войници, моряци, пилоти и пехотинци. Опозиционно настроените били заместени с други военни, а тези, които останали, били обуздани и нямали друг избор, освен да се придържат към нововъведените правила и методи. Военните загуби и некадърност били констатирани с брутална ефективност от специално създадени екипи, съставени от умни млади цивилни, завършили висши учебни заведения в САЩ, чийто мозък не бил обременен с нищо излишно. Независимо че никога не били чували за изстрели, произведени от гняв, те измъчвали всеки по-висш офицер, третирайки го с арогантност в стремежа си да оборят спечеления с дългогодишни усилия военен опит.

Независимо от оплакванията на военните традиционалисти, в някои аспекти Макнамара бил прав. Без съмнение негодните икономисти нямали място в американското съзвездие от висши служби, които с цената на 30 милиона долара преследвали само една цел — унищожението на северновиетнамските цели по въздуха, като за нея пилотите трябвало да хвърлят скъпоструващи бомби в главната територия на врага. По-добре било да се извърши „инвестиционна стратегия на продукта“, състояща се в преценката да бъдат използвани по-надеждни оръжия, които щели да гарантират успех при улучване на мишените. Така всички разходи за постигането на военните цели щели да бъдат оправдани. Нито един данъкоплатец нямало да спори за това къде всъщност отивали парите му при тези неоспорими доказателства.

Макнамара и кръгът му не преценявали проблема от една допълнителна гледна точка: дали бомбардирането срещу подбраните военни цели наистина било най-добрата стратегия за постигане на пълна победа срещу добре въоръжения и неуловим партизански враг, чиито военни цели се основавали главно на политически причини. Числата и статистиката са само малка част от битката. Повечето от намесените във войната военни части били неизброими, непредвидими и неоценими. Макнамара доказал, че бил неподготвен за световната международна политика и необичайните военни действия, като пак наблегнал само на мерки, които познавал. Тези мерки били: събирането на статистическа информация за това колко комунисти били убити във Виетнам. Защото за Боб Макнамара числата изразявали всичко.

За назначения „мениджър“ във Виетнам от Робърт Макнамара, генерал Уестморленд, ключовите цифри били „точката на пресичане“, който магически момент за него означавал, че загубите на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти в Южен Виетнам щели да бъдат много повече от възможностите на северновиетнамската армия да ги замести с пресни сили. От тази гледна точка плановиците на американското военно помощно командване изчислили, че силата на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти в страната щели да бъдат в постоянно намаление. До средата на 1967 г., според американското военно помощно командване, точката на пресичане била достигната, така че американците щели да сломят врага само, ако изпратели там много свои войски и допълнително въоръжение. Но пред ЦРУ още съществували онези 120 000 души от войските на Виетконг, които били предизвикателство за цялата събрана разузнавателна статистика от американското военно помощно командване в Бюрото за национална разузнавателна статистика, която публично щяла да стане известна от „изтичането на информация“ във Вашингтон.

За да бъде компрометирано Бюрото за национална разузнавателна статистика и при хаотичните посещения на ЦРУ и Националната разузнавателна служба в Сайгон през септември 1967 г., било постигнато сортиране пак на несъответствията в получената информация. Според изчисленията на ЦРУ, цифрите на американското военно помощно командване за военната сила на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти нямали смисъл. Бюрократичната битка била яростна, като взела неочаквани размери, когато началникът на Бюрото за национална разузнавателна статистика започнал да крещи през масата на началника на разузнавателните анализатори на ЦРУ при разговорите в съвещанието: „Адамс, ти си пълно лайно!“ Дори началникът на местното управление на ЦРУ в Сайгон бил обвинен от собствените си шефове в щаба на ЦРУ в Лангли, че „преминал на страната на военните“.

Съвещанието се провалило и приключило с приемането на един компромис, който нито една от страните не приела напълно. В резултат индикаторите за офанзивата Тет се натрупали в камара, тиктакайки като часовник далече от сърцето на Националната разузнавателна служба на Съединените американски щати, която тогава била в политическо несъгласие относно това колко войски можели да се разположат срещу военното командване на генерал Уестморленд. Бюрото за национална разузнавателна статистика, внимателно създадено от генерал Бедел Смит, имащо за цел да хармонизира американското разузнаване на национално ниво, било извадено от строя за двадесет години от феодалните държавни агенции, загрижени да докажат собствената си правота.

Срещу задкулисните игри и бюрократичните вътрешни борби северновиетнамският план за заблуда на американците в Южен Виетнам имал само ограничено отражение. Въпреки че северновиетнамската армия успяла да отрови някои от източниците на правилна и точна разузнавателна преценка, би могло да се заяви напълно отговорно, че част от комплексните схеми за заблуда, изработени от северновиетнамската армия, в голяма степен били инцидентни. По много причини американското разузнавателно общество не се нуждаело от заблуждаване, поради това, че то било способно да заблуждава само себе си, дори без използването на какъвто и да е вражески план за заблуда. Според огорчени американски разузнавателни офицери „северновиетнамската армия не трябвало да атакува американския военен щаб в Сайгон през нощта на офанзивата Тет; само успехът щял да приключи объркването по всички рангове на американското командване във Виетнам“.

Каквито и да били борбите за власт във Вашингтон, в началото на януари 1968 г. във Виетнам било очевидно, че се подготвя нещо. Северновиетнамската пасивна заблуждаваща стратегия пак била стартирана, но този път на най-високо политическо ниво, с предложението от Нова година да започнат двустранни преговори. Това поставило началото на нов дневен ред, като отклонило вниманието на САЩ от подготовките на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти. В Южен Виетнам последвали няколко незначителни атаки върху американско оборудване и било очевидно придвижването на северновиетнамската армия покрай Ке Сан, на границата между Северен Виетнам и Южен Виетнам. Американските подозрения се задълбочили, когато шестима офицери от северновиетнамската армия направили неуспешен опит да се промъкнат през портала на огневата база Ке Сан, преоблечени като морски пехотинци. Събудените часови започнали да стрелят.

Ке Сан бил типичен изолиран американски гарнизон, каквито имало в цял Южен Виетнам. Разположен на дванадесет мили южно от Северен Виетнам, на шест мили от Лаос и на осемстотин мили от Сайгон, Ке Сан се намирал по средата на канала за снабдяване със суровини на северновиетнамската армия на Хо Ши Мин, в северния ъгъл на Южен Виетнам. Този гарнизон бил охраняван от два елитни полка морски пехотинци от американската флота. Базата била трудно снабдявана, понеже била нависоко в планините, във вътрешността на страната, а освен това често бивала покривана с гъста мъгла. Заради прекалената си изолация, уязвимите си летища и открити постове, Ке Сан напълно приличал на втори „Диен Биен Фу“. Но най-алармиращо било обстоятелството, че тази база се намирала в обсега на всички оръжейни установки по границата на Северен Виетнам.

Генерал Уестморленд оставил посланиците в Сайгон и Вашингтон да се притесняват относно преговори със Северен Виетнам и започнал подготовка за оперативна намеса. В операция „Ниагара“ по въздуха били доставени множество незабележими наземни сензори, които да наблюдават дейността на северновиетнамската армия. На място във високосекретните бази, отдалечени от Тайланд, пристигнали много разузнавателни аналитици, които започнали да засичат разговори между обърканите войници на северновиетнамската армия: „Какви, по дяволите, са тези метални остриета, другарю?“ и още по-объркания отговор на другия войник: „Претърси ме, другарю, но ние закъсняваме за Ке Сан.“

Операция „Ниагара“ около Ке Сан била голям разузнавателен успех и към средата на януари 1968 г. тя засякла около 15 000 души от северновиетнамската армия, които се приближавали към американската военна база. Патрулите, от редиците на американските морски пехотинци, все по-често се сблъсквали с войници от северновиетнамската армия, които копаели по околните хълмове, понеже примката около комунистите се затягала. Генерал Уестморленд и щабът му все повече се убеждавали, че Ке Сан бил целта на дългоочакваната решителна атака на комунистите. Били получени още индикатори за вражеските намерения от разузнавателните сигнали и даже било наблюдавано нарастване на количеството радиостанции и допълнителен трафик около Ке Сан. Още по-объркващо било, че се наблюдавала голяма активност от виетнамските комунисти, която предупреждавала за атаки от тяхна страна на юг. Но вече било късно за каквито и да било действия, понеже американското внимание било насочено върху двете дивизии на северновиетнамската армия около Ке Сан, а не върху Виетконг, които се опитвали да се прегрупират и да получат допълнителни доставки на юг.

И последните съмнения се изпарили на 20 януари 1968 г., когато младши офицер от северновиетнамската армия дезертирал към американските часови в Ке Сан и информирал морските пехотинци, че две от отбранителните позиции на двата околни хълма щели да бъдат атакувани същата вечер, „като прелюдия към утрешната всеобща атака срещу американската база“. Командващият американската морска пехота, полковник Лоундс, се задействал незабавно. Двата хълма били атакувани и призори на 21 януари 1968 г. двата полка на американските морски пехотинци били хванати в капан в Ке Сап, а покриващата ги южновиетнамска сила трябвало да се оттегли в периметъра на огневата база. Ке Сан вече бил отрязан от останалата територия на Виетнам, обсаден и атакуван. Генерал Уестморленд, щабът му и американските разузнавателни аналитици накрая открили своя „Диен Биен Фу“.

Трудно е да определим точния ефект от атаката срещу базата в Ке Сан през януари 1968 г. върху американската психика. През цялото време американците били убедени, че трябвало да очакват отчаяна офанзива от хванатия в капан враг, както се случило в Ардените през 1944 г. Атаката се очаквало да бъде проведена срещу изолиран американски гарнизон и предназначена да донесе победа, насочена към получаването на обществена подкрепа за войната във Виетнам. Американският военен апарат, управляван на микроравнище, незабавно се впуснал в действие. Получили всъщност кризата, с която можели да се справят „ефективно“. В Белия дом президентът Джонсън получавал всекидневна информация за обсадата в Ке Сан върху специална релефна карта, копираща терена в Ке Сан, както и разположението на войските. Макнамара лично назначавал офицерите, които да наблюдават развитието на обсадата окоп по окоп. Нищо не било оставено на случайността. Нито една статистическа информация от обсадения гарнизон в Ке Сан, получена във Вашингтон, не била счетена за незначителна, че да бъде пренебрегната. Подкрепления и доставки летели към базата във Виетнам на висока цена и със значителен кураж. Не било пропуснато нито едно политическо или военно усилие, което да гарантира, че американският гарнизон щял да издържи на обсадата. Алтернативата била да се получи едновременно военна и обществена катастрофа.

Основната заблуждаваща мярка на генерал Гиап проработила брилянтно. Заслепено от собствените им предразсъдъци, вниманието на американците било привлечено към фалшивата атака, а не към истинското нападение. Това било триумф за северновиетнамските плановици и сериозен разузнавателен провал. Генерал Уестморленд дори издал предупреждение, че „щели да бъдат направени опити да засипят с прах очите на американците, отклонявайки ги от истинската атака в Ке Сан“. Всъщност, без да иска, той визирал офанзивата Тет, само че в случая очите на американците гледали към диверсионната атака в Ке Сан.

Но не всеки бил превърнат в глупак. Американските и южновиетнамските разузнавателни информационни бази направили големи усилия да пропуснат индикаторите, че съществувала опасност от атаки и на други места във Виетнам. По ирония на съдбата именно тези индикатори били счетени от американските военни командири за диверсионни мерки, целящи да отклонят американското внимание от истинската виетнамска цел, т.е. Ке Сан. Американското разузнаване било силно притеснено от увеличения информационен обмен на съобщения в Южен Виетнам. В един разузнавателен доклад, седмица преди събитията на Тет, американските разузнавачи предупредили за вълна от координирани атаки по територията на Виетнам. Разузнавачите пък на армията на Южен Виетнам съобщили за стотици индикатори относно планираните атаки на виетнамските комунисти по американските военни съоръжения и с демонстрационни цели. В резултат разузнавачите от армията на Южен Виетнам предприели поредица от разузнавателни операции, целящи да разкрият какво ставало всъщност. По крайбрежието на град Ки Нон на 28 януари те открили златна мина.

На 28–29 януари 1968 г. полицията пленила група от осемнадесет лидери на Виетконг заедно с плановете им за подготовката на „великата освободителна офанзива“, три дни преди тя да се случи. В купа пленени информационни документи и карти били открити и няколко аудиокасети, които трябвало да бъдат пуснати в национален ефир веднага щом виетнамските комунисти завземели определените за целта радиостанции. Тези касети включвали проповеди към обществото „да се вдигнат на бой и да отхвърлят марионетното правителство на Южен Виетнам, сега, когато денят на свободата е дошъл“, както и да подкрепят „силите, борещи се за мир и национален суверенитет, които вече завзели Сайгон, Ху и Да Нанг“.

Толкова впечатлени били властите в армията на Южен Виетнам, че пуснали касетките по телефона на американските разузнавателни аналитици в Сайгон. Очевидно комунистите все още не били пленили Ху и Сайгон. Или имали намерение да го направят? Разузнавачите от американското военно помощно командване били заинтересовани от тази информация и поискали спешен превод, но понеже това щяло да отнеме време, преводите щели да пристигнат по куриер.

След двадесет и четири часа, когато разузнавачите от американското военно помощно командване получили касетите, на хоризонта се появила още по-голяма заплаха. Сутринта на 29 януари 1968 г. един от американските специални сензори, монтирани в Ке Сан, алармирал американското военно помощно командване, че няколко военни части от северновиетнамската армия се приближавали към американската огнева база. Всъщност в доклада си те използвали именно фразата „Изглежда като голям напън“. Американското военно внимание било неизменно и единствено насочено към демилитаризираната зона на Север и заплахата към обсадения гарнизон. Всички други разузнавателни информации били счетени за опит да се отклони американското внимание от битката на северновиетнамската армия. Генерал Уестморленд и щабът му не били напълно слепи за предстоящата офанзива на Тет. Те не разбрали правилно значението й. За тях офанзивата Тет била само диверсия.

На 29 януари 1968 г. прекратяването на огъня на Тет постигнало желания ефект. За щастие на съюзниците нито Южен Виетнам, нито Северен Виетнам видели в това значението, което Гиап искал да видят. Северновиетнамците и съюзниците им в лицето на виетнамските комунисти незабавно разрушили съществуващото прекратяване на огъня, атакувайки няколко градове на юг. Това действие на некадърно военно командване било предизвикано от слабите комуникации между северновиетнамската армия и виетнамските комунисти. Вече алармирани, властите на армията на Южен Виетнам намалили наполовина отпуските на офицерите и предупредили, че може да започне атака на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти. Слабата организация на северновиетнамската армия и виетнамските комунисти на Тет била компрометирана от тактическа гледна точка.

Но това нямало значение. Макар че били предприети преждевременни атаки от комунистите, призори на 30 януари, заради напрежението в командването между американците и командващите от Южен Виетнам, те не могли да им попречат. Причината била, че разузнавателната структура на съюзниците, заради проблемите помежду им, не получила сигналите навреме, за да ги анализира правилно, като пропуснали да видят истинското им значение и да предприемат необходимите мерки, за да неутрализират по-нататъшните им действия. Старшият разузнавателен офицер на американското военно помощно командване и главен архитект на действащата тогава статистика, генерал Дейвидсън, късно установил значимостта на събитията. Сутринта на 30 януари той предупредил главнокомандващия, че „щели да последват много атаки на територията на Виетнам през следващите две денонощия“ и че южновиетнамската армия била заета да се бори със собственото си прекратяване на огъня на Тет. Генерал Уестморленд незабавно алармирал висшето американско командване да поднови военните си операции, както и да постави войските си „в максимална бойна готовност за отбрана на щаба, за разположение на материали и доставки за летищата, за населените центрове и за снарядите“. Оставало само едно денонощие до истинската офанзива, когато американското военно командване във Виетнам започвало да задвижва механизма за разрешаване на проблемите на територията на целия Виетнам.

Но вече било късно. По думите на полковник Джеймс Уиртц: „Цялата американска командваща структура била неспособна да предаде предупрежденията до подчинените си военни части за толкова кратко време.“ Уиртц отбелязал, че и комуникационната съобщителна мрежа „просто не могла да предостави и подсигури достатъчно информация до всички командири, намиращи се на бойното поле… навреме“. Генерал Гиап победил генерал Уестморленд, независимо от модерния разузнавателен апарат на американците. Ако някой се нуждаел от доказателства, Уиртц ни ги предоставя:

„Двестате полковници, назначени в смесения разузнавателен щаб във Виетнам, били вечерта на 30 януари на едно парти в Сайгон.“

Следователно не можело да бъде открито по-голямо обвинение към разузнавателната общност, заради техния провал. Един от тях, разузнавателният агент полковник Джеймс Механ, на следващата сутрин стрелял вече с картечница от покрива на щаба на висшите американски офицери, още в неведение за военна офанзива Тет. А той бил старши разузнавателен офицер!

Офанзивата Тет дошла за американците и американското военно помощно командване във Виетнам като гръм от ясно небе. 36 от 44 виетнамски провинции били нападнати през нощта на 31 май 1968 г. от смесени военни части на северновиетнамската армия и Виетконг, както и всеки пети от общо 6 „автономни града“, заедно с 58 южновиетнамски града от общо 245. Военните части на армията на Южен Виетнам се превърнали в главни мишени. Много атаки били проведени в Сайгон, където американското посолство било атакувано пред очите на американските телевизионни камери, а освен това и в Куанг Три, На Транг, Ки Нон, Контум, Бан Ме, Тот, Ми То, Бен Тре и Ху. За кратко време Виетконг успешно завзел властта в десет провинциални града.

Центърът на Ху, античната столица на Севера, бил нападнат, независимо че имало ясни разузнавателни индикатори, че там предстояла атака, предоставени от разузнавателните части на Южен Виетнам десет дни по-рано, когато те заловили военни офицери от северновиетнамската армия. Американците и войниците от Южен Виетнам били обградени от нападателите и въвлечени в битка, която ставала все по-яростна. Хванати в капан от армията на Южен Виетнам и американските пехотинци, комунистите скъпо продали живота си. Американските телевизионни камери записвали стреса от битката сред младите американски морски пехотинци и ги показвали във всеки американски дом. Предавали съобщението как техните войници се биели на живот и смърт в истинска битка във Виетнам. Така те оставяли незаличимото петно, че американските войници губели войната. Всъщност било обратното.

Телевизионните камери обаче пропуснали да запечатат на лента ужаса сред обсадените виетнамски комунисти и ужасените южновиетнамски домакини, които тогава били хванати в капан в цитаделата на Ху. Такова едностранно неточно предаване на войната, докладвано от американските медии, щяло да промени съдбата й. Трябвало да бъдат обхванати и другите аспекти. Тези събития оставили горчиво разочарование у американските военни, които се разсърдили не на шега на лъжите, некадърността и безскрупулната амбиция на журналистите и медиите. Това положение на нещата е такова и до днес. По думите на един ветеран от Виетнам:

„Ние изгубихме войната в Тет, когато онези лъжливи кучи синове показаха как американските момчета се биеха и умираха в Сайгон и Ху… По дяволите, защо не показаха истинската битка и как изглежда тя? Не, те всъщност не показаха какво се случваше на виетнамските комунисти в цитаделата и какво те правеха на гражданите на Южен Виетнам. Те никога не показаха защо ние налагахме онези северновиетнамски задници… Никога, никога повече няма да повярвам на пресата… Те излъгаха.“

В тези изречения се крие цялата американска трагедия във Виетнам. Защото за северновиетнамската армия и Виетконг Тет бил тотална катастрофа и сериозно отстъпление. За американците и съюзниците им Тет бил едно успешно отблъскване и прекратяване на изненадващата вражеска атака, като врага претърпял тежки загуби. Но офанзивата Тет била катастрофа за американското обществено мнение.

През първите две седмици на комунистическата офанзива, която после започнала да изчезва, северновиетнамската армия и виетнамските комунисти загубили 33 000 убити, 60 000 били ранени, а 6000 взети в плен. Армията на Южен Виетнам се била много яростно. Идеята на генерал Гиап „за всеобщо вдигане на народните маси за сваляне от власт на марионетното правителство на Южен Виетнам“ не успяла да се реализира. Но не само това, голяма част от народните маси в Южен Виетнам се вдигнали след тази офанзива срещу виетнамските комунисти, приели ролята на „освободители“, като започнали да ги избиват в яростта си, борейки се за собствената си правда.

Според Хо Ши Мин и северновиетнамското политбюро офанзивата Тет от военна гледна точка била пълен провал. Понякога предчувствията за истината били по-силни от самата нея. Истината за повечето хора можела да се види на телевизионния екран. „Камерата, — както се казва в старото клише, — не може да лъже.“ Разбира се, че може. Всички картини са селективни и специално подбрани. Документите биват фалшифицирани, актьори получават пари, за да се представят за определени хора, по телевизията биват демонстрирани стачки и вълнения, както и запалени флагове, междувременно няколко определени изстрела дават вид, че са документирали цялата реална сцена. Така било и на Тет. Разрушените виетнамски сгради били представени така, все едно били развалините на Хирошима. По думите на Чарлз Макдоналдс: „Телевизионните камери се фокусираха само на един-единствен разрушен блок във Виетнам, който даваше представата сякаш целият град беше потънал в развалини.“ Щетите и пораженията след Тет не били толкова големи, но картините на горящата сграда, от която се показвали няколко кървави тела, картините на няколкото стенещите бежанци и нервни войници направили ситуацията да изглежда ужасяваща.

Американската и международната преса във Виетнам откликнали на историята с голяма пъргавина. Една поредица от заблуждаващи телевизионни картини и снимки по вестниците била предоставена на публичното пространство, придружена от съответните текстове. Така станало ясно, че Сайгон бил целият „в развалини“, което не било вярно. Комунистите били „нанесли горчиво поражение срещу американците и войските на Южен Виетнам“ — точно обратното се било случило. Американските войски и войските на Южен Виетнам отблъснали комунистите с цената на 2800 виетнамци и 1000 американски войници, които били убити. Пресата пренебрегнала хилядите южновиетнамски бежанци и жертви на комунистическата офанзива. Но за свой срам западните журналисти дори пропуснали да отразят фактите за 5000 души от Южен Виетнам, измъчвани и убити от виетнамските комунисти при кратката им окупация на Ху. За пресата това нямало значение. За пресата в Южен Виетнам имали значение само амбициите и кариерите на определени журналисти. А пресата знаела добре как да разкаже на читателите определени истории.

Това била измамна история, измама за мащаба от своето правителство и въоръжените сили. Нали администрацията на Джонсън и командващият щаб на генерал Уестморленд им казвали от месеци, че войната във Виетнам вече била спечелена? Не било ли това доказателство за измислици, лъжи и измами, изречени от гладкоговорещите, пиещи „Мартини“, офицери на Уестморленд, в щаба в Сайгон? Които си плакнели устата с приказки за умиротворяване, прогрес, развитие и преброяване на телата? Пресата и американската общественост били систематично лъгани за действителната ситуация дотогава. Това не било победа. Комунистите изненадали американската армия и нанесли страхотно поражение върху Америка в Южен Виетнам. Всеки можел да види истината. Дори великият Уолтър Кронкайт, водещ редактор в телевизията и гласът на предградията, заявил: „Но аз мислех, че ние печелим?“

Въобще нямало конспирация между репортерите. Те само отразявали историята, както я виждали. Скептични относно официалните американски съобщения, те индивидуално и колективно дошли до правилния извод, че Съединените американски щати станали жертва на изненадваща атака. Неопитни в хода на войната, те неправилно предположили, че американските военни сили във Виетнам претърпели сериозно поражение. Щом се завърнали у дома, издателите без да правят допълнителни критики и уговорки, приели разказите на своите кореспонденти. След години един от военните кореспонденти в Сайгон, представител на „Вашингтон Пост“, печално признал как американската преса подвела обществеността. В едно предаване по телевизията той признал: „Много рядко съвременната журналистика при подобна криза може да си промени посоката, отдалечавайки се толкова далече от действителността.“ Но това било след десет години. Само в един аспект статиите в пресата били истински. На Тет през януари 1968 г. американските военни сили били напълно изненадани от атаката и хванати неподготвени. Това било истина, а причината да се случи, се кореняла в погрешното разузнаване, и най-вече в грешната разузнавателна стратегия. Логично можело да се заяви, че проблемите в разузнаването, още преди събитията на Тет, до голяма степен допринесли САЩ да загубят войната във Виетнам.

Истината била, че преди събитията на Тет, Америка печелела войната. Когато Тет станал реалност, единствената цел на САЩ вече била да се измъкнат от Виетнам. Офанзивата Тет се превърнала в решителната битка във Виетнамската война, но не заради плановете, провеждани от генерал Гиап и неговите офицери. Офанзивата Тет белязала, както посочил Уиртц, „повратния момент между американската ескалация на конфликта и американското изтегляне от Виетнам“. Шокът за американското обществено мнение и за американския президент бил огромен. Независимо какъв бил мащабът на загубите, които претърпял генерал Гиап на Тет, той спечелил войната там, където било най-важно, т.е., не в Южен Виетнам, а в сърцата и умовете на американските хора. Никой не бил по-изненадан от това, колкото бил северновиетнамският народ, сметнал истеричната американска реакция относно Тет за неразбираема. След години един от северновиетнамските генерали, Трап До, признал: „От цялото си сърце признаваме, че не постигнахме целите, които бяхме начертали, а именно да поставим началото на едно огромно въстание в Южен Виетнам. Да извършим пропаганден удар върху САЩ, това наистина не беше нашата цел — но всъщност тази офанзива се превърна точно в такава пропаганда, което беше безкрайно щастливо стечение на обстоятелствата за нас.“

За анализаторите офанзивата Тет била размита тъжна история на пропуснати ползи и лошо стечение на обстоятелствата. Разполагайки с толкова много разузнавателна информация, как можела американската разузнавателна машина да обърка всичко? Това не било Пърл Харбър, освен това американската разузнавателна система свършила добра работа, а разузнаването на американското военно помощно командване разполагало с достатъчно информация за предстоящата атака. Трудността тук се състояла главно в интерпретацията на информацията.

Точно при офанзивата Тет американската система ги провалила. Разузнаването не трябвало да служи само за събиране на информация. Американците всъщност разполагали с апаратура, която разкодирала дори онези радиосигнали, които били предавани от дълбоката джунгла, но това не било същинската мисия на разузнаването. За да се превърне една информация в разузнавателна, тя трябвало да бъде точно и ясно анализирана. В крайна сметка разузнаването било това: интерпретация и анализи. Американската разузнавателна система тук се провалила по няколко причини: институционална, културна и организационна. В грешките си обаче американците били подпомогнати и от генерал Гиап и неговия план за заблуда, който целял да заблуди американските командири, насочвайки ги към диверсионна виетнамска атака и отклонявайки вниманието им от същинската цел. Но все пак не можело да има съмнение за крайния му успех. Американците, вземащи ключови решения, диверсията в Ке Сан изкарала като нощни пеперуди на светло.

Но можело да се каже, че всички американски разузнавателни анализи били грешни. Точно в това се състояла и трагедията на Тет. Например шефът на клона на ЦРУ в Сайгон, Джоузеф Хови, направил изключително точен разузнавателен анализ, съдържащ всички достъпни ресурси за офанзивата Тет, който бил готов още на 23 ноември 1967 г., т.е. два месеца преди атаката. Освободен от институционалните принудителни действия, в американската държавна политика във Виетнам или във военните нужди на американското военно помощно командване да докажат, че стратегията им работела, Хови направил една ясна интерпретация на смесените политически и военни цели на правителството на Северен Виетнам. Напразно застанал той под прожекторите.

Никой нямал желание да слуша. Тогава имало толкова много съревноваващи се помежду си разузнавателни анализи за комунистическите намерения във Вашингтон, че било невъзможно да се прецени кой анализ бил правилен. Освен това нямало една надеждна национална организация, която да установи консенсус на национално ниво между институциите в тази насока. Точните и уместни анализи на Хови веднага били отхвърлени от висшите му началници в Лангли. Защото не съответствали на мнението на щаба на ЦРУ за събитията или дори за политическите желания на администрацията в момента. Понеже за бюрократите във Вашингтон тогава разузнаването зависело от висшите офицери във властта. Така че добре подплатените с информация анализи не били добре дошли в тази междуособна война между вътрешните комисии.

Ако разузнавателните анализи провалили американците на Тет, то финалната фаза (разпространяването) убедила всички в бързата им реакция на провала. Когато те накрая осъзнали, че мащабната атака била неизбежна, вече било късно да предупредят всички навреме. В определени случаи това нямало значение, защото местните командири и разузнавателни щабове осъзнали, че нещо не било наред и предприели действия по своя инициатива. По други места атаката била пълна изненада. Реакцията към офанзивата Тет била различна по различните места.

Например, 173-та военновъздушна бригада пак зареждала с провизии и гориво в Туй Хоа, провинциален град на южния бряг от На Транг, след няколко трудни месеца на битки във Виетнам и най-вече в Дак То. Благодарение на доброто местно разузнаване и неправилната преценка на северновиетнамската армия, тази американска пехотна бригада била възстановена срещу офанзивата на Тет. По думите на един от разузнавателните й офицери, капитан Джон Мун от американския военноразузнавателен корпус:

„173-та бригада беше готова за офанзивата на Тет, независимо че не го заявихме гласно, докато тя не се случи. Нашият командващ генерал беше твърд човек, родом от Канзас, на име Лио Х. Швейтър. Той бил разузнавателен офицер от американската военновъздушна дивизия, участник от десанта в Нормандия. Освен това е бил и командир от специалните сили, така че добре знаеше какво може да направи разузнаването и какво не може да направи. Той имаше неутолим апетит за всичко, което щабът би могъл да предложи. Той държеше щаба твърдо и искаше да знае всичко по всяко време. Разбираше работата ни по-добре, отколкото ние я разбирахме. Макар че бяхме в безопасна обстановка, той ни задължаваше да сме нащрек по всяко време. Нито едно копеле нямаше да изненада неговия разузнавателен щаб!

При подготовката на Тет беше ясно за всички, че нещо необичайно се носеше във въздуха. Чрез армията на Южен Виетнам ние знаехме, че има множество индикатори за някаква необичайна дейност. Макар че я считахме само на тактическо ниво. Затова генерал Швейтър нареди батальоните да определят специални десантни зони в джунглата, така че войските да бъдат лесно изтегляни и спускани при тях, ако се наложи. Местните виетнамци също бяха алармирани, така че очаквахме нещо да се случи.

През нощта на Тет северновиетнамската армия се нуждаеше от много време, за да стигне до Туа Хоа, понеже те бяха отклонени от малкото летище заради проблеми с радара, така че стрелбата започна по-късно от предвиденото. Когато алармата се включи, бригадните войски бързо бяха спуснати по въздуха в зоната на битката благодареше на десантните зони. Така беше лесно да бъдат отрязани достъпите на северновиетнамската армия до Туа Хоа. По този начин северновиетнамската армия беше на ръба на силите си, далеч от целите си и с отрязан достъп до фланговете и тила си, понеже все повече американски войски идваха да ги обградят. За да се усложнят нещата за северновиетнамската армия, военновъздушната база, макар и на пет мили южно оттам, беше отцепена от американските войски.

Това беше точен изстрел. Самолетите летяха напред-назад, оставяйки нови войски, като вземаха старите, за да се въоръжат отново. Толкова тежко беше в редиците на северновиетнамската армия, че местните хора се потапяха в горещите води на Южното китайско море до шия, за да избягат от полето на бойните действия. В края на битката едва 25 войници от северновиетнамската армия стигнаха до Туа Хоа, където армията на Южен Виетнам ги разчисти. Самият град не беше докоснат.

Ако Тет означаваше да се превземе Южен Виетнам, то Туа Хоа беше пълен военен провал, а атакуващите виетнамци бяха смазани. 173-та дивизия беше напълно готова и считаме, че ги натупахме здраво през този ден.“

Заякнала от битките, 173-та пехотна бригада, във Виетнам от 1965 г., била щастлива да разполага с опитна войска. Повечето от останалите бойни сили в Южен Виетнам или отвръщали на внезапните атаки на противника, или напразно „стояли“ в пълна бойна готовност. Военните части, около Ки Нон например тръгнали в атака еднолично, алармирани от получените пропагандни аудиокасети на виетнамските комунисти.

Прекратяването на огъня на Тет, както и последвалото отменяне, заедно с отиващите си в отпуска американски командири, създало голям проблем в разчитането на разузнавателната информация. По думите на един американски офицер, занимаващ се с комуникациите: „Наистина се нуждаехме от тридесет и шест до четиридесет и осем часа, за да доставим каквото и да било съобщение до когото трябваше от американското военно помощно командване.“ А американците тогава разполагали едва с осемнадесет часа, за да вдигнат на крак цялото командване във Виетнам. В резултат на това повечето войски били изненадани от атаката през нощта на 31 януари 1968 г.

Ето един пример. 1-ва американска кавалерийска дивизия била около Куанг Три далече на север. За изненада на капитан Джон Робинс, младият командир на шест оръдия от батареята „Алфа“ от втора военновъздушна дивизия, неговата част била преместена в десантната зона Ан, на изолиран пост на един хълм, десет километра западно от Куанг Три на 28 януари. Артилеристите поставили своите оръдия в окопите, които преди това изкопали, ядосани, че били толкова далече от цивилизацията. Сигурно висшите началници на капитан Робинс в 1-ва кавалерийска дивизия знаели нещо, защото през нощта на 31 януари артилеристите в десантната зона Ан, видели големи огневи залпове, които помислили за топовни салюти в чест на фестивала Тет. Всъщност това били съветски ракети, изстрелвани от северновиетнамската армия и виетнамските комунисти, за да бомбардират града Куанг Три.

После Робинс чул отчаяния зов за помощ от щаба на батальона си, който бил в средата на бомбардировките над Куанг Три и който изисквал от него веднага да демонтира оръдията си от хълма и да им се притече на помощ. Оказало се, че повечето войници от огневия екип на батальона никога дотогава не били стреляли по мишени. „Господи, капитане, ние нищо не виждаме в този пушек, от командния пост… просто трябва да стреляме по кучите синове.“

Подчинявайки се, оръдията от огневата десантна зона Ан открили огън, прицелвайки се напосоки в тъмното срещу ракетите, като се целели на око или според оскъдните карти, които имали. Те били като стрелците на Наполеон двеста години преди това. Призори Робинс наредил на мъжете си да прекратят огъня, понеже вече не останали амуниции, а гъста мъгла, запълзяла по хълма. Минала седмица, откакто батареята „Алфа“ била преместена на хълма. Едва тогава войниците отстъпили толкова силна била атаката срещу Куанг Три. Северновиетнамската армия придвижвала на слонове оръдията и ракетите през джунглата, точно под позициите на десантната зона Ан, като двете страни взаимно се правели на разсеяни относно съществуването си.

Ако изненадата от офанзивата Тет за американските командири във Виетнам била дълбока, то за Вашингтон тя била истински шок. Президентът Джонсън даже не бил запознат с последната разузнавателна информация, която генерал Дейвидсън прочел на главнокомандващия американската армия сутринта на 30 януари, че се е появил някакъв проблем. Всъщност Уестморленд не приел сериозно разузнавателното предупреждение. На следващата сутрин той установил със срам и ужас, че бил хванат в капан в щаба си от комунистическата атака и че не можел да стигне до командния си пост, докато последният не бил освободен от местната военна полиция.

За политиците и дърдорещите кръгове във Вашингтон офанзивата Тет била „невероятен шок, страхотна катастрофа“. Политиците се почувствали измамени от военните си съветници, докато медиите се почувствали излъгани и от политиците, и от военните. Ако само Макнамара и Уестморленд не говорели през цялото време за абсолютна победа във Виетнам и изтегляне на американските войски през 1969 г.? Все пак как виетнамските комунисти, за които се предполагало, че били победени, нанесли изведнъж такава изненадваща атака и поражение срещу Съединените американски щати и съюзниците им в цял Виетнам. Офанзивата Тет несъмнено била американско отстъпление на местно ниво, но никога не била катастрофата, за която медиите я представили пред света. Никой нямало да забрави останалите без дъх репортери и шокираните военни офицери по телевизията, разказващи такива истории, които целият свят да види. Но най-голямото нещастие от офанзивата Тет било загубата на доверието на гражданите в своя президент, своето правителство и своята армия.

Вълните, разбунени от офанзивата Тет, се разпръснали надалече и останали на повърхността над месец и нещо след приключването на атаката. Обикновените скандали избухнали между разузнавателните агенции. Централното разузнавателно управление побързало да изтъкне, че според Сайгон жертвите от северновиетнамската армия и виетнамските комунисти при офанзивата Тет били повече от обявения преди атаката брой на войниците от северновиетнамската армия и виетнамските комунисти на американското военно помощно командване. В случая или броят на жертвите в докладите бил надут, или в ЦРУ били прави през цялото време. Те вероятно били измамени от военните в Сайгон и от отдела по отбраната на Макнамара. Избухнал нов скандал.

Отрезвеният Робърт Макнамара си подал оставката, понеже не можел да се примири, че методите му довели до провал войната във Виетнам и че отговорността за това била изцяло негова. Неговият заместник, Кларк Клифърд, получил нареждане от Джонсън да направи основен преглед на военната американска стратегия във Виетнам. За своя изненада Клифърд не открил и един-единствен офицер, който да вярвал, че войната във Виетнам можела да се спечели с методите на САЩ.

Вашингтон никога повече не повярвал на Американското военно помощно командване. Демонстрациите срещу войната набирали голяма сила. През март президентът Джонсън заявил на зашеметената нация, че той нямало да се съревновава с Робърт Кенеди и не искал втори мандат за администрацията си. По-късно светът щял да научи как презрителните скандирания на протестиращите: „Хей, хей, Джонсън, кажи, колко дечица днес ти уби?“ се отразявали върху тексаския политик, който вярвал, че давал най-доброто от себе си за нацията.

През април било оповестено оттеглянето на генерал Уестморленд от поста главнокомандващ на Американското военно помощно командване. През декември 1968 г. Ричард Никсън бил избран за президент, който обещал да върне момчетата вкъщи. Уестморленд отдавна си бил отишъл, преживявайки всички критики към себе си, за да заеме по-късно поста на добросъвестен председателстващ смесените началник-щабове.

Завалели официални изисквания, които настоявали за цялостно и подробно изявление относно причините, довели до изненадващата атака на Тет. Американската разузнавателна структура била разтърсена, но вече било късно. Цялата американска политика се обърнала с главата надолу. Американското общество искало да се измъкне от това положение, което сваляло президенти, разрушавало репутации и отнемало живота на синовете им. Американската политическа вяра в каузата и желанието за победа във Виетнам, вече си били отишли. Въпреки военния провал на Тет, самите американци оставили победата в ръцете на Гиап и северновиетнамската армия.

На 14 април 1968 г., след храбра отбрана и въвличането във войната на 30 000 самолета в подкрепа на огневата база, гарнизонът в Ке Сан принудил победените северновиетнамци да се оттеглят покрай границата, като им причинил 5000 жертви. Това било приветствано като голяма американска победа.

Само след два месеца, на 23 юни 1968 г., Съединените американски щати изоставили военната база Ке Сан завинаги. На 29 март 1973 г. последният американски войник напуснал Южен Виетнам, а три години по-късно, на 30 април 1975 г., победоносната северновиетнамска армия нахлула в Сайгон като победител на Обединен Виетнам.

Както отбелязал тъжно един офицер от американското разузнаване: „Всичко започна от Тет.“

[1] Всъщност Битката при Издатината — името дадено от Съюзниците на немската офанзива в Ардените през зимата на 1944 г. Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

Глава 8
„Госпожо премиер, войната започна“
Йом Кипур, 1973 г.

Ако катастрофа като Пърл Харбър може да накара една нация да промени разузнавателната си система, то една победа, подкрепена от отлични разузнавателни действия, може да доведе до пълно отпускане, последвано от поражение. Това звучи парадоксално, но е факт, доказан от Израел, прегазен от арабите през октомври 1973 г.

На еврейския Ден на изкуплението, Йом Кипур, на 6 октомври 1973 г., сирийската и египетската армия нападнаха „Великия Израел“, причинявайки тежки загуби на изненаданите отбранителни сили. След жестока 18-дневна битка, нападателите бяха изтласкани и израелските територии възвърнати, но пораженията останаха. Митът за израелската непобедимост беше разбит завинаги. Малката държава, която винаги излизаше победител в кавгите, независимо че се бореше за оцеляването си, обкръжена от вражески настроените араби, стана поредната страна, изненадана от противниците си заради некадърното разузнаване.

Политиката на вината никога не е била добра за честните реформи. Така стана и с евреите в Европа. Ужасени от Холокоста и обременени от многобройните оцелели, победителите от 1945 г. обърнаха поглед към новата вълна еврейски бежанци, насочили се към Палестина, за да подкрепят половин милион души, които вече бяха отишли там през двайсетте и трийсетте години. Дори и Великобритания, упълномощена от ООН да пази реда в Палестина, направи само плахи опити да усмири непримиримите еврейски бежанци в Палестина и техните банди, борещи се за свобода, които тероризираха както британците, така и арабите. През 1947 г. Великобритания с облекчение сдаде отговорността си за Палестина и остави евреите и арабите да се разбират помежду си. След „Аушвиц“ и „Берген-Белзен“ никой не искаше да стои на пътя на новото еврейско отечество.

Израел обаче стана натрапник на ръба на враждебния арабски свят. За Запада това беше завръщане на евреите към историческия им дом. Арабите гледаха на Израел като на изкуствено насаждение, което беше заело палестински територии, чрез подкупи, подмазвания, терористични актове, грабежи и корупция. Арабите не изпитваха нито вина, нито съжаление за отношението на Хитлер към евреите. Напротив, те посочваха еврейското отношение към арабските им съседи през трийсетте години. Така се зароди вражда между новите заселници и местните жители.

На 14 май 1948 г. държавата Израел беше официално създадена. На 15 май 1948 г. Египет, Сирия, Трансйордания, Ливан и Ирак едновременно нападнаха новата нация, за да я унищожат в зародиш и да изтласкат кукувицата на Близкия Изток в Средиземно море. Но не успяха. Окуражени от отчаянието си и моралния плам на вековния си поход, новите израелци отблъснаха врага, независимо че бяха по-малко. Смачкани и победени, арабите се оттеглиха, изненадани от свирепостта на еврейския народ. Израел беше роден в кръвопролитие и в победата на бойното поле. Ислямският свят обаче не прие това. Правото на Израел да съществува и отнемането на палестински територии причиниха спорове, които продължават и днес.

Още една война избухна през 1956 г., когато Израел се съюзи с Франция и Великобритания да нападне Египет, след като Насър национализира Суецкия канал. Резултатът беше същият като през 1948 г.: унижение за арабите и триумф за Израел. Раната загнояваше. През 1967 г., обкръжени от значително по-многобройни арабски армии, готови за удар, Израел пое инициативата и удари пръв. Призори на 5 юни 1967 г., израелските въздушни сили унищожиха египетските и сирийските наземни сили и после, с пълно превъзходство във въздуха, изхвърлиха сирийците от Голанските възвишения на север, превзеха Йерусалим от йорданците и Ивицата Газа, както и целия Синайски полуостров от отстъпващата египетска армия на юг. Великият Израел беше роден.

За първи път през 1968 г. Израел почувства териториална сигурност зад добре защитени граници. На север, Голанските възвишения придаваха сигурност и кибуцарите можеха да отглеждат децата си, без да се притесняват от снарядите. На изток, йорданската армия беше изтласкана от западния бряг на другата страна на река Йордан. На юг, доскорошната буферна зона между Израел и Египет, пустинята Синай, беше заместена от нова граница: Суецкия канал.

Тези разширени граници придаваха политическа и териториална сигурност, но и отнемаха много средства, хора и усилия да бъдат опазени от арабската враждебност. Това беше тежко материално бреме за една малка държава. Нещата се влошаваха и от загубата на старата буферна зона на юг. Преди 1967 г., египетските сили трябваше да извървят 150 мили през синайската пустиня, за да нападнат евреите. Сега трябваше само да пресекат 150-ярдовия Суецки канал. Тази разлика се оказа решаваща през 1973 г.

Участниците в Шестдневната война още вадеха овъглените трупове от изгорелите танкове, когато битките се възобновиха, макар и само с артилерийски престрелки и партизански нападения. След като Египет задържа напрежението на „няма мир, няма война“ шест години, Израел започна да осъзнава реалната стойност на стратегическата си позиция. Само през юли 1969 г. бяха убити 36 и ранени 76 израелски войници, а между януари и юли 1970 г. израелските сили изгубиха 500 човека. Това не можеше да продължава дълго и на 9 септември 1970 г. Израел реши да даде урок на арабите.

В акция, станала известна като „десетчасовата война“, израелските сили, използвайки плячкосана египетска бронирана техника, управлявана от 150 арабскоговорещи войници, прекосиха Суецкия канал и влязоха в Египет за наказателна акция. Този замаскиран отряд навлезе в района на града Суец, уби 450 човека, събра важна информация и унищожи три радара на военновъздушните сили. След десет часа израелските командоси се оттеглиха, взимайки със себе си два съветски бойни танка Т-62, пленени в объркването. През 1969 г. израелците пак пресякоха канала и под носа на египтяните и съветските им съветници разглобиха и взеха със себе си новата съветска радарна установка Р-12.

Независимо от успехите израелците знаеха, че вече ще са им необходими истински защитни мерки. Тогавашният началник-щаб на израелската армия, генерал-лейтенант Хаим Бар Лев, даде името си на израелските укрепления по дължината на Суецкия канал. Линията „Бар Лев“ беше 100 мили дълга и включваше засипани с пясък укрепления с дълбоки укрития в тях, минни полета, бодлива тел, маскирани пътища, резервоари с вода и вкопани танкове и оръдия. С линията „Бар Лев“ Израел смени мобилната и гъвкава тактика със собствена версия на линията „Мажино“. За да са сигурни, че никой няма да преплува канала в гумена лодка, израелците изведоха в канала подземни петролни тръби, които всеки момент можеха да изпомпат петрол в канала, след което водата щеше да бъде „запалена“.

Израел се нуждаеше от линията „Бар Лев“. Изтощителните нападения на египтяните продължиха повече от година, преди президентът Насър да се съгласи на прекратяване на огъня през юли 1970 г. Израелското население въздъхна с облекчение. И двете страни спечелиха от затишието. Египтяните започнаха да придвижват новите си ракети и радари за противовъздушна отбрана, дадени им от съветските спонсори. Целта им беше да разположат противосамолетни ракети по цялата дължина на канала. Израел пък наливаше цимент и пари в укреплението „Бар Лев“. Според груби изчисления отбранителната инфраструктура за Синай възлизаше на половин милиард щатски долара, по цени от 1970 г.

В тази си дейност Израел беше подкрепен от еврейски донори от чужбина. Повлияни от войната през 1967 г. и мотивирани от смесени чувства на гордост, вина и религиозен плам, еврейската диаспора утрои помощта си за Израел. Парите, дадени от частни лица и неправителствени организации, повечето американски, се увеличиха от 400 милиона долара през 1967 г. до 1,2 милиарда долара след Шестдневната война. Тези приходи, заедно с помощта от САЩ, позволиха стандартът на живот на едно средно израелско семейство да се увеличи по-бързо, отколкото в която и да е друга държава, независимо че бюджетът за отбраната можеше да докара някоя друга икономика до фалит. Колкото и да е парадоксално, войната помагаше на Израел да увеличи приходите си. Дори и сега обаче Израел трябваше да намали разходите си за отбрана с 68 милиона долара през 1972 г.

Други събития допринесоха за нарастващата сигурност на Израел. През „Черния септември“ на 1970 г., търпението на йорданския крал Хюсеин свърши и той заповяда на арабския си легион да прогони палестинските партизани, които се опитваха да основат държава на територията на Хашемитското кралство. С изгонването на палестинските партизани в Сирия и Ливан източната граница на Израел се успокои.

Още по-добри новини дойдоха за Израел на 28 септември 1970 г. — умря президентът на Египет, Насър. Мястото му зае по-спокойният и разсъдлив Ануар Садат. От самото начало той доста открито заяви, че за да постигне целите си, Египет трябва да се бие. Садат обаче беше прагматичен политик и се опита да постигне мирно решение чрез дипломатически преговори. Той заяви, че „1971 г. ще бъде годината за решение“.

Тя започна лошо за Садат. Египетската дипломация беше пренебрегвана, макар в много отношения да съвпадаше с израелския начин на мислене. Слабите преговори с ООН и влошаващите се отношения между двете страни доведоха до нова криза през пролетта на 1971 г. И двете държави пак започнаха да укрепват канала. Осъзнавайки, че всяка египетска атака през Суецкия канал ще бъде посрещната от подготвена израелска армия, Садат заповяда да не се атакува. За вътрешните му врагове това решение преля чашата и те решиха да го махнат.

Заговорниците обаче, водени от просъветския Али Сабри не си направиха добра сметка. Решението да не нападне Израел не беше нерешителност, а предпазливост. Садат предприе решителни действия срещу просъветската фракция на Централния комитет на Арабския социалистически съюз на 25 април. Скоростта и безпощадността на тези действия изненадаха всички, а най-вече враговете му. За една седмица Али Сабри и съмишлениците му бяха под домашен арест, а опозицията изчезна. Съветският съюз се направи, че нищо не се е случило. Садат, който се нуждаеше от съветско оръжие и помощ, се направи, че не знае нищо за съветско участие в заговора. И двете страни започнаха едно взаимодействие, с което да решат взаимната си загриженост — нарастващото израело-американско влияние в региона. За да затвърди новата си сделка, Садат подписа петнадесетгодишно приятелско споразумение, което му осигуряваше съветската подкрепа с оръжие и външна помощ.

До края на годината Садат остави политиката си да се носи по течението. Към края на 1972 г. бездействието му започна да поражда недоволство в Египет. Садат разбра, че е дошло времето за действие. Шеги за Решение на годината започнаха да се разпространяват по кафетата и пазарите в Египет. Както и Насър, Садат добре знаеше, че за да оцелее като лидер на Египет, трябваше да действа. С всеки изминат ден недоволството в армията и по улиците растеше. След безрезултатни срещи със съветското правителство, което отговаряше, че доставката на оръжие ще е прекалено „сложна“, Ануар Садат реши, че е дошло време за действие. Тогава имаше сериозно съветско военно присъствие в Египет, което не беше приемано добре. Арогантността на съветските офицери не се харесваше на египетските им колеги. Образованите египетски офицери ги окачествяваха като некомпетентни и груби. А най-лошото беше, че съветските офицери не показваха никакво уважеше към Исляма.

На 8 голи 1972 г. Садат се срещна със съветския посланик Виноградов и му каза, че иска съветският персонал да напусне Египет до 10 дни. Оставяйки посланика в шок, Садат напусна срещата. Той много добре знаеше какво прави. На 17 юли съветските войски започнаха да се изтеглят от Египет. Това покачи много рейтинга на Садат.

Щом еуфорията се поуталожи, грижите пак налегнаха Садат. Жестът му не реши основния проблем на Египет. Египетската икономика продължаваше да се задушава от постоянната необходимост страната да се намира в пълна бойна готовност. Опасността от масови безредици нарастваше с всеки изминал ден. Садат трябваше да предприеме нещо, преди да е станало твърде късно. Някъде към края на 1972 г. той взе съдбоносното решение да атакува Израел.

Първите доказателства за решението му проличаха на закритото заседание на Централния комитет на Арабския социалистически съюз на 14 ноември 1972 г. Оттогава президентът Садат започна да планира възобновяването на войната с Израел чрез изненадващо нападение през Суецкия канал, за да отнеме окупираните от Израел територии на Синай. Тези цели бяха главно политически. Израел щеше да е в шок, а арабският и ислямският свят щеше да види Египет на предни позиции в борбата с омразните евреи. Твърдите му действия щяха да бъдат приветствани в Египет. Позициите му на лидер щяха да бъдат затвърдени.

Но на Египет му трябваха съюзници. На Садат му трябваха главно три неща: пари, оръжие и диверсии. Парите дойдоха от богатите на петрол арабски държави, основно от Саудитска Арабия, която подкрепи Садат и като потенциална защита срещу радикалните лидери, като либийския полковник Кадафи. Оръжията щяха да дойдат от Съветския съюз, само че този път без придружаващите ги тълпи съветници, а диверсионните действия щяха да бъдат осигурени от съучастника на Египет в поражението през 1967 г. — Сирия. През последните месеци на 1972 г., египетският президент Садат и сирийският — Асад, започнаха да създават военна коалиция, която щеше да предприеме изненадващо нападение срещу Израел едновременно на два фронта.

Египетската армия не бездействаше след поражението си в Шестдневната война. В края на 1972 г. Садат назначи генерал Ахмед Исмаил за началник на генщаба, с ясните инструкции да се готви за война. Назначението на Исмаил не беше нито приятелско, нито политическо. Той беше един професионалист, чието влияние скоро се усети във военните среди на Египет. Исмаил беше получил образованието си във Военната академия в Москва и знаеше как да планира нападение. Като добре обучен генерал, той поиска да бъде направено пълно проучване на ситуацията относно израелските отбранителни сили.

Според генералния щаб на египетската армия Израел притежаваше пет безспорни предимства. Първите четири включваха: гарантирана доставка на оръжие от САЩ, голям превес на оръжейните технологии, западни стандарти на обучение и превъзходство във въздуха. Петото предимство беше от психологично естество, срещу което Исмаил беше безсилен. Исмаил знаеше, че един народ, като израелския, си даваше сметка, че поражението ще бъде фатално за тях, и щяха да се бият докрай. Затова и в плановете си той се придържаше към ограничени цели. Египетската армия нямаше да изтласква израелците в морето.

Исмаил също знаеше, че с добро планиране той може да неутрализира първите четири предимства на израелските сили. В израелската армия съществуваха и недостатъци, които Исмаил скоро откри. Слабостите на противника са винаги по-интересни от предимствата му. Египтяните дълго изучаваха слабите страни на Израел, най-фаталната от които беше прекалената им самоувереност и арогантност след победите.

Израел имаше още едно слабо място — комуникациите и придвижването. Той винаги използваше Наполеоновата стратегия на „централно позициониране“. Използвайки късите разстояния и обкръжени от врагове, израелците винаги успяваха да отразят опасностите от всички посоки. Този път обаче те бяха разтеглени на по-голяма територия. Териториите, придобити по време на Шестдневната война, вече не позволяваха подобна мобилност.

Египтяните анализираха всеки аспект от силните и слабите страни на Израел, преди да създадат концепция за предстоящата битка. Планът се състоеше от седем основни пункта, основани на информацията от египетското разузнаване:

1. Изненадващо нападение.

2. Да се напада с големи сили и на широк фронт, за да се предотврати всеки опит за контраатака.

3. Да се поддържа въздушен чадър над наземните части, за да се предпазят от израелските ВВС.

4. Да се накара Израел да разпилее ресурсите си измежду отдалечени точки на сражение.

5. Да се притъпят контраатаките на Израел чрез подбрани отбранителни позиции и техника.

6. Да се нанесат тежки поражения на израелската армия.

7. Да се осигури най-модерната военна техника, която да се противопостави на Израел.

Последното изискване накара Египет пак да се обърне отново към Съветския съюз, за да му осигури последните си изтребители-бомбардировачи МиГ-23 или ракетите „земя-земя“. Това отне времето до есента на 1973 г., но Египет вече разполагаше с модерната техника, изисквана от „Плана“, известен тогава като операция „Бадр“.

При други обстоятелства израелското разузнаване веднага щеше да усети, че се готви нещо. С добре изградените си шпионски мрежи в арабския свят израелците рядко пропускаха информация от сигурни източници, когато им беше необходимо. Египетските офицери винаги представляваха интерес. Но сега нещо се обърка. Може би египетските служби за сигурност си свършиха работата добре, но независимо от това, че знаеха за плановете на Египет, службите на Израел не отреагираха адекватно. По думите на Хаим Херцог, през 1972–1973 г. израелското разузнаване „имаше очи, но не виждаше с тях“. Това беше състоянието на израелското разузнаване преди Йом Кипур.

През 1973 г., единствената организация, която се занимаваше със събирането и обработката на информацията, беше армията, и по-точно военното разузнаване АМАН. МОСАД, тайните разузнавателни служби, отговаряха за операциите извън страната; Шин Бет, еквивалентът на британските МИ-5, бяха ограничени до вътрешната сигурност, а Отделът за изследване и оценка на Министерството на външните работи се занимаваше с дипломатическия трафик. Всички други разузнавателни звена бяха поверени на военните.

Тази ситуация се създаде заради израстването на Израел като военна държава от самото начало. Военното разузнаване непрекъснато беше привиквано от всичките премиери за доклад, обикновено в 2 ч. през нощта. Дори министърът на отбраната винаги водеше със себе си не само главнокомандващия на армията, но и шефа на военното разузнаване. Военното разузнаване беше основната разузнавателна институция в Израел и началникът му винаги контактуваше пряко с всички правителства и кабинети.

Подобно положение е опасно за всеки офицер, независимо колко е добър. Обективната и понякога неудобна информация трябва да се докладва на политиците, независимо от последствията. Някъде между 1967 и 1973 г. връзката между разузнаването и политиката в Израел беше изгубена. Според някои тя никога не е съществувала. Военното разузнаване се превърна в национално разузнаване; а националното разузнаване се влияеше от националната политика. Границата между военните и министерските задължения стана незабележима. Подобен подход винаги води до провал. Така стана и с израелското разузнаване.

Истинският проблем се намираше в политическите кръгове на Израел. По време на управлението си министър-председателката Голда Меир започна да не обръща внимание на хората извън нейния политически кръг. Израелската политика за национална сигурност започна все повече да се осланя на прекомерната секретност, личните взаимоотношения, партийната принадлежност и най-страшното, чувството за собствена справедливост. Според професор Перлмутер, върл противник на Меир, се създадоха групи „интересуващи се само от собствената си важност и колегиалност“. Те смятаха, че са единствените, които могат да се месят в националната сигурност на Израел. Създаваше се групово мислене и всяко отклонение от догмите грозеше с изгонване от кръга и кулоарите на националната отбрана.

С този манталитет Израел започна да претегля първите сигнали за надигаща се заплаха от Египет през 1973 г. Вътрешният политически кръг на Меир мислеше, че след удара през 1967 г. арабите биха посмели да нападнат Израел само при две условия. Първото беше, че Египет трябва най-напред да се справи с превъзходството на израелските ВВС, а второто, че трябва да се съюзят със Сирия. Не забелязвайки изпълнението на нито едно от двете условия, израелците решиха, че са вън от опасност. Сигурно беше, че арабите ще предприемат нов удар, но той нямаше да дойде сега. Според Израел те не бяха достатъчно силни. Тази преценка се превърна в национална политика, която оспорваше всички противоположни виждания на разузнаването. Тази политика стана известна като „Концепцията“. Типичен пример за объркани политически възгледи.

Други фактори пречеха на работата на военното разузнаване през пролетта и лятото на 1973 г. Първото беше цената на мобилизацията. През май 1973 г. израелският командващ, генерал Елазар, заповяда частична мобилизация на войските, забелязвайки ясни сигнали за наближаваща египетска атака. Тогава се надигаха и безредиците в Ливан, причинени от активистите на ООП (Организацията за освобождение на Палестина). Имаше голяма вероятност гражданската война оттам да се прехвърли върху северните части на Израел. Египетското нападение обаче не се осъществи, независимо че беше планирано за месец май. Садат го отложи, защото се страхуваше, че конфликтът в Ливан ще отвлече вниманието от неговите действия. Частичната мобилизация струваше на Израел 20 милиона долара, които икономиката не можеше да си позволи. След този случай започна да се задава въпросът „Сериозни ли са показателите за война и необходима ли е мобилизация?“. Дефектното мислене на „Концепцията“ и високата цена на мобилизацията заглушиха отговора на този въпрос, който трябваше да бъде: „Това е политическа преценка, господин министър.“

Разузнавачите в Израел бяха объркани и от честата мобилизация на египетските войници заради безредиците в страната през трите години управление на Садат. Затова и нищо не се случи, когато се получи информация, че египтяните местят армейския щаб в пустинята и се забелязва усилено движение на военна и цивилна техника, както и плаващи мостове към Суецкия канал.

Израелците вече бяха наблюдавали подобно нещо през 1972 г. Тогава обаче липсваше цивилната мобилизация и подвижните мостове. Нямаше я и интензивната строителна дейност, кипяща пред погледите на „Бар Лев“. Строяха се рампи за танковете, потенциални точки за пресичане на канала. Заслепени от самоувереност и от „Концепцията“, израелците не предприеха никакви действия.

Египтяните умело използваха елемента на заблуда в плановете си за операция „Бадр“. Те трябваше да опазят три основни тайни: споразумението им със Сирия, техническата им подготовка за войната и датата и времето на нападение. Последното беше лесно, защото и самите командири бяха в неведение. През 1973 г. Садат непрекъснато променяше датата.

За споразумението си със Сирия египтяните използваха най-простото средство — лъжата. Независимо че споразумението беше постигнато още на 1 април, египетските генерали продължаваха открито да твърдят, че Египет и Сирия са още далеч от мисълта за военно сътрудничество.

Мрежата на политическото заблуждение се разпростря чак до основния съюзник и закрилник на Израел, САЩ. През 1972 г. президентът Никсън беше спечелил изборите, открито ухажвайки еврейския електорат. Египетските дипломати направиха всичко възможно, за да въвлекат държавния секретар Роджърс и сменилия го през лятото на 1973 г. Хенри Кисинджър в заблуждение, че Египет желае да участва в преговори за мирно урегулиране на ситуацията в региона. Те успяха. Независимо от предупрежденията във Вашингтон, Кисинджър изключваше възможност за евентуална война. При срещата си с министъра на външните работи на Израел, Аба Ебан, двамата стигнаха до извода, че според разузнавателните данни от двете страни, война не е възможна.

Най-големият проблем за Египет беше да скрият техническата и военна подготовка за войната. Те бяха сигурни, че израелското разузнаване скоро щеше да забележи военната подготовка. До края на лятото на 1973 г., Сирия внесе от Съветския съюз два пъти повече оръжие, отколкото през цялата 1972 г. Египет внесе още повече.

Знаейки, че израелците имат навик да контраатакуват след първоначално нападение срещу тях, екипът на генерал Исмаил предвидливо реши, че ще са необходими сериозни защитни установки, за да предотвратят подобен проблем. Нуждаеха се главно от добра въздушна защита срещу израелските самолети, за да осигурят на войските си безпроблемно пресичане на Суецкия канал и установяване на отсрещния бряг. За целта бяха доставени ракети „земя-въздух“ (САМ). Другия проблем щяха да създадат израелските танкове. За да предотвратят танковата атака, египтяните се снабдиха със съветски преносими противотанкови оръдия, известни като РПГ-7. Снабден с такова оръдие, всеки войник ставаше потенциална заплаха за танковете.

Заблудата за израелските разузнавачи, наблюдаващи вноса на оръжие в Египет и Сирия, дойде от това, че повечето въоръжения и техника бяха със защитно предназначение. Последва заключението, че арабите превъоръжават отбраната си. Независимо че бяха преброени над 1000 бройки от нападателните ракети САМ на секретната съветска система САМ-6, израелците не се притесниха. Арабите създават най-добрата въздушна защита над Суецкия канал? Нека си харчат парите. Израел няма намерение да напада.

Не можем да си представим истинския мащаб на египетското превъоръжаване между 1970 и 1973 г. Египетската армия беше успешно екипирана и обучена да работи с най-модерните съветски оръжия от автоматите АК-47 до ракетите „Скъд“. Изводът на израелското разузнаване обаче беше, че цялото оръжие и техника на арабите са за отбрана.

Следващото, което трябваше да направи Египет, беше да избере датата за нападение и да я запази в тайна. Тя стана предмет на продължителни дебати. Изненадващо датата беше избрана през август, два месеца преди нападението. Беше решено, че ударът ще започне на 6 октомври. Причината за избора беше сложна смесица от практически и психологически причини.

На 6 октомври се падаше пълнолунието и бързите течения на Суецкия канал щяха да бъдат значително по-бавни, което би позволило безпроблемното закотвяне на плаващите мостове в средата на канала. Не толкова съществена беше психологическата причина. 6 октомври се падаше десети ден от Рамазана и годишнина от победата на пророк Мохамед в битката при Бадр до Медина през 624 г. Бадр направи пророка Мохамед политически и религиозен лидер. Символичността на решението беше осезаема. Според някои кодовото име Бадр излагаше операцията на излишен риск, застрашавайки сигурността й с очевидната символика.

Датата на нападението беше изненадващо лесно скрита от израелското разузнаване. Хората на Исмаил бяха подпомогнати и от малкото време, което оставаше за изтичането на информация. Забележителните служби за сигурност на Садат спомогнаха за запазване на тайната, но в крайна сметка екипът на генерал Исмаил избра най-добрия метод — мълчанието. Изненаданият министър на отбраната разбра за точната дата на 1 октомври, 5 дена преди атаката. Малко офицери бяха уведомени за датата от самото начало. Първоначалният им брой беше 14. Дори тогава египтяните се притесняваха, че това е с 10 души повече, отколкото трябва, познавайки умението на МОСАД да измъква информация от арабските офицери. Резултатът беше, че успяха да заблудят чуждото разузнаване, заблуждавайки и своите хора.

През септември 1973 г. бяха извършени и последните приготовления за войната. Това беше най-опасното време за Египет. Израелските служби за сигурност тогава щяха да бъдат засипани от предупреждения за движение на египетските войници. Те щяха да забележат настъпването на войските, събирането на запасняците, предвижването на мостовете, разтоварването на мунициите и необичайната поддръжка на самолетите. Това щеше да допринесе към останалите сигнали, предупреждаващи за нападение.

Израелските служби го бяха забелязали преди това. От началото на 1973 г. вече бяха извършени над 20 учебни мобилизации. Това беше третото отлагане на демобилизацията през 1973 г. На войниците им беше казано, че то е временно и че сега ще бъдат пуснати на 8 октомври. Толкова знаеха и израелските наблюдатели. Този ход е още един пример за стратегията за заблуда на противника.

Всичко друго беше в реда на нещата. Не се забелязваше струпване на цивилен транспорт или подготовка за гражданска отбрана. Дори Садат беше банален в словото си по случай Деня на Насър на 26 септември: „Нарочно не засягам темата за войната, защото достатъчно се изговори по нея. Само ще кажа, че освобождаването на земята ни е основна задача.“ Според арабската риторика това беше напълно в рамките на нормалното и не си заслужаваше да бъде включено в разузнавателните доклади за подробен анализ. Но израелското разузнаване недооцени речта на Садат. Да обещаеш мир на съседите си, държейки в ръката смъртоносно оръжие, не е безобиден сигнал.

Политическият и дипломатическият живот също вървеше по реда си. Отшумяваха отзвуците от свалянето на 13 сирийски самолета от израелските въздушни сили в битката след сирийските провокации в средата на септември. Сирия беше мобилизирала повече войска на границата с Израел, но това не изненадваше никого, имайки предвид скорошното израелско въздушно нападение. Освен това Радио „Москва“ съобщи, че израелската атака е неизбежна и Сирия ще трябва да се защитава.

С настъпването на октомври започна и изтичането на информация. Разузнавачите във Вашингтон предупредиха Кисинджър, че се заражда конфликт, който ще избухне около 30 септември. Те обаче не взеха под внимание егото му. Сигурен в успеха си на преговорите с ООН през ноември, Кисинджър не им обърна внимание. Дори директорът на ЦРУ не беше приет от него, след като поиска спешна среща. Толкова зает беше Кисинджър със собствената си дипломация.

Друго предупреждение се получи от Синай, където млад израелски офицер беше попълнил стандартна бланка за определяне степента на опасност, анализирайки наличната информация. Него не го интересуваха „Концепциите“ на правителството. Лейтенант Бенджамин Симан-Тов методично следваше разузнавателния процес, седейки в офиса си на Южното командване. Резултатът изобщо не му хареса. Всички индикатори сочеха червената зона, т.е., най-голямата опасност. Много от тях бяха и в черната зона, което показваше пълна липса на информация. Симан-Тов веднага написа доклад до началника си, генерал-лейтенант Гедалия, че според него, учебните действия на египтяните отвъд канала не са нищо друго освен заблуда за прикриване на египетското нападение.

Никой не обича умните подчинени. Не знаем какво е казал генерал-лейтенант Гедалия на Симан-Тов, прочитайки меморандума му. Това, което знаем, е, че Гедалия направи нещо недопустимо с докладите на лейтенанта. Той ги скри. При нормални обстоятелства дори един неудобен доклад щеше да бъде придвижен нагоре с негативна резолюция от прекия началник на докладващия. Но новият командващ на израелската армия, генерал Елазар, беше решил да затегне нещата. Той искаше израелската армия да стане „като другите армии“. Той проповядваше дисциплина. Настояваше за постоянно издигане и кариеризъм от офицерския състав. Елазар беше накарал един подполковник да седи върху доклада си, защото не го беше харесал. Директорът на военното разузнаване, генерал Зейра, все пак видя доклада, но чак през март 1974 г. Тогава вече беше прекалено късно за всички: за Симан-Тов, за Елазар, за Зейра и за Израел. За свое успокоение генерал Зейра веднага повиши в чин младия разузнавач.

Така още един шанс беше пропуснат. Дните се превръщаха в часове. Рано сутринта на 5 октомври Египет и Сирия стояха в пълна бойна готовност на границите на Израел. Египтяните бяха наредили 194 артилерийски батареи и 5 пехотни дивизии. Офицерите в „Бар Лев“ предупредиха, че всеки момент очакват нападение. Генералният щаб не се съгласи с тях, но в кулоарите на израелската армия се разразиха скандали. От едната страна застанаха министърът на отбраната, генерал Даян, и командващият бронетанковите войски, генерал Тал, които стояха твърдо зад войната и мобилизацията. От другата страна бяха генерал Елазар и директорът на военното разузнаване, генерал Зейра, които мислеха, че египтяните и сирийците се мобилизират, защото се страхуват от Израел.

Неразбирателството във висшите военни кръгове на Израел доведоха до извънредно заседание на Комитета за национална сигурност на Голда Меир на 3 октомври. Както винаги, на заседанието присъстваха униформените членове: Даян, Тал, Елазар, заместникът на Зейра — Сахев, и Замир, началникът на тайните служби. Щом преразгледа всичките доказателства, комисията стигна до извода, че арабското струпване е повече защитна мярка, предизвикана от инцидента „Шонау“.

Не можем да усетим напълно атмосферата през последната седмица преди Йом Кипур, без да разберем с какво внимание политиците проследиха терористичната акция на австрийската граница. На 28 септември двама въоръжени мъже, представящи се за палестински революционери, взеха за заложници петима еврейски емигранти и служител на австрийската митница. Освен обичайното за случая искане на самолет за арабска държава, инцидентът предизвика съгласие у австрийския канцлер Бруно Криески да закрие транзитния център за съветските еврейски емигранти при замъка „Шонау“. Израелците бяха ужасени. Основната част от имиграционната им политика винаги е била да прекарват източноевропейските евреи през ориенталския Сефардим. След като числото на изгонените от Холокоста намаля, Русия остана единствен източник на източноевропейски евреи.

Израелската политическа дейност беше изцяло насочена към инцидента при „Шонау“. Загърбвайки проблемите в собствената си държава, г-жа Меир направи голямо отклонение на връщане от Европейския съвет в Страсбург на 1–2 октомври, за да убеди австрийския канцлер (също евреин) да отмени „предателството срещу еврейските интереси“ и да протестира срещу освобождаването на палестинските терористи.

На всички разузнавателни аналитици този инцидент приличаше на маскировъчна операция. Съветската армия от години си беше изработила навика всячески да прикрива истинските си намерения. Дори и западните военни ръководители понякога се учудваха на усилията, които съветските служби полагаха, за да заблудят противниците си. Никой руски командир не би дръзнал да предаде план за действие, без да е изготвил специален маскировъчен план. Интересно беше, че единствената друга армия, отдаваща такова значение на маскировъчната дейност беше израелската.

По онова време сирийците бяха в по-тясно взаимодействие със съветската разузнавателна организация, отколкото другите страни в Близкия Изток. КГБ и ГРУ имаха сериозно присъствие в Дамаск, а сирийските тайни служби и палестинските им „клиенти“ гъмжаха от социалистически идеалисти и информатори. Арабската социалистическа партия на президента Асад най-много се доближаваше до съветската политическа система. Инцидентът при „Шонау“ беше случайно съвпадение, ако може да се нарече съвпадение събитие, отвличащо израелското внимание непосредствено преди сирийското нападение. Терористите твърдяха, че са от палестинска групировка, която никой не беше чувал, но че са били вербувани от Сайика, партизанска групировка, управлявана от сирийската армия и тайните служби. Нямаме доказателства, но по всичко личи, че „Шонау“ беше нарочно провокиран от сирийците, за да отвлекат израелското внимание.

Този ход успя. Публичното негодувание в Израел нарасна още повече, когато палестинските терористи бяха освободени. Политическата криза се задълбочаваше. Дали Израел щеше да отговори на „Шонау“? Нищо чудно, че сирийците укрепват границите си, беше заключението на г-жа Меир и обкръжението й на 3 октомври.

На 4 октомври започна последното отброяване. Съветските семейства бяха евакуирани от Сирия и Египет. Получаваха се все повече потвърждения за голямото струпване на войски по израелската граница. В петък сутринта на 5 октомври обезпокоените генерали се събраха при Голда Меир, но след кратко съвещание изводът на генералния щаб и военното разузнаване беше, че заплахата за война е минимална. Началникът на военното разузнаване, генерал Зейра, подчерта, че арабските войски може да са струпани както за нападение, така и за отбрана. Това беше самата истина. Като предпазна мярка беше решено израелската армия да се постави в пълна бойна готовност в мирно време. Следващата стъпка щеше да е привикването на запаса. За да бъде възможно това, г-жа Меир разпореди центровете за запасни войници да не спират работа през еврейския Ден на изкуплението, Йом Кипур, на 6 октомври.

Бездействието на Израел беше провокирано и от това, че Америка мълчеше. Доскорошните предупреждения за война изведнъж спряха. Според САЩ войната вече не беше неизбежна и арабските маневри бяха само отбранителни. Поне така беше казал Кисинджър на Аба Ебан ден преди това.

В разузнаването има един добре познат синдром, известен като „кръгово разузнаване“ или „маргаритка“. В тези случаи една агенция пуска информация по непотвърдени данни. Веднага след това друга агенция взима тази информация и съставя доклад от нея. Първата агенция, виждайки този доклад, решава, че нейната информация е потвърдена и от независим източник. Това е много опасно и между разузнавателните звена съществуват специални механизми за избягването на този синдром.

Такъв механизъм обаче не съществуваше между Израел и Вашингтон. И двете служби се осланяха една на друга. ЦРУ, виждайки, че израелците не се притесняват от арабското присъствие, решиха, че опасност не съществува. Израел, на свой ред, виждайки, че няма сигнали за тревога от САЩ, решиха, че няма от какво да се притесняват. На заседание на кръга от съмишленици на Меир на 5 октомври беше решено, че щом Вашингтон е спокоен, значи и те могат да се успокоят. Това беше класически пример на „кръгово разузнаване“. Всяка страна посочваше другата като достоверен източник. Всички от срещата на 5 октомври си тръгнаха с чувството, че нещо все пак не е наред. Планът на генерал Исмаил за заблуда на противниците беше успял.

Когато рано сутринта на 6 октомври 1973 г. телефонът на генерал Зейра иззвъня, той „просто знаеше, че идват лоши новини“. И не сгреши. Анонимен глас му съобщи, че Израел ще бъде атакуван на два фронта същата вечер, вероятно в 18.00 ч. Ужасѐн, Зейра веднага се обади по телефона на началника на израелската армия, генерал Елазар.

Анонимният глас сгреши само в едно: арабското нападение беше планирано първоначално за 18.00 ч., но два дена преди атаката Сирия и Египет се разбраха часът да бъде променен на 14.00. Сигурно беше, че Израел имаше по-малко от седем часа да реагира на заплахата.

След като получи съобщението от Зейра, Елазар веднага се обади на шефа си, министъра на отбраната Даян. Даян потвърди информацията. Негов информатор току-що му се бе обадил да го предупреди.

В кризисния щаб на премиера имаше само два въпроса за решаване. Първо, как да се изпреварят арабските войски и второ, да се свика генерална мобилизация.

На заседанието бе решено да не се прави нито едното, нито другото. Прибързаната въздушна атака срещу разпръснатите араби можеше да не доведе до успех. Израел не искаше да рискува самолетите си срещу непознатата въздушна отбрана. Пълната мобилизация не бе одобрена от генерал Даян и на Елазар му бе заповядано да обяви само частична мобилизация. Елазар не го послуша и в 13.00 ч. бе подкрепен от напълно разтревожения кабинет, който заповяда пълна мобилизация.

Във вихъра на следвоенните обвинения и оправдания не е трудно да разберем кой какво е знаел в онзи фатален момент. Това, което знаем със сигурност, е, че в 14.00 ч. вратата на залата, където заседаваше кабинетът на Голда Меир се отвори. Там кипеше обичайната врява, само че този път спорът беше дали арабите ще нападнат в 18.00 ч. или по-рано. Военният секретар на Меир сложи край на разправиите с думите: „Госпожо премиер, войната започна.“ Само воят на сирените на ПВО нарушиха последвалата тишина.

Войната на Йом Кипур започна така, както я беше предвидил Ануар Садат. В 14.00 ч. Египет и Сирия едновременно удариха Израел от юг и от север. Първи за нападението разбраха танковите бригади на Голанските възвишения. Изневиделица се появиха сирийски самолети и започнаха да обстрелват машините, докато екипажите обядваха. Забравили за обяда, те се хвърлиха да се спасяват по машините. Следващият обяд за оцелелите беше чак след два дена.

На Суецкия канал, в укреплението „Бар Лев“, на всички им направи впечатление, че на отсрещния бряг липсва обичайната тълпа цивилни и военни. Следващото нещо, което ги впечатли, беше масивният артилерийски огън по позициите им. През дим и прах изненаданите израелци видяха гумени лодки с египетска пехота, пресичащи Суецкия канал.

Пред укрепленията на „Бар Лев“ египтяните извадиха секретното си оръжие — водни помпи с високо налягане. Пясъчните насипи просто се стопяваха под силните струи на помпите пред смаяните погледи на защитниците. Съветските плаващи мостове бяха покрили почти целия канал. В следващия момент върволица от танкове, пехота и камиони се изсипа в Синай. Цялата операция отне по-малко от три часа.

Египетското нападение разтърси израелците и доказа тактическата безпогрешност на генерал Исмаил. До 8 октомври египетската армия беше окупирала целия източен бряг на Суецкия канал на 10 мили навътре, в очакване на неизбежната израелска контраатака. Тя не закъсня. Танкове и самолети се хвърлиха срещу нападателите, за да ги изтласкат към канала. И двете се натъкнаха на новите отбранителни оръжия на Египет. Чадърът от ракетите САМ неутрализира израелските самолети. В пустинята танковете бяха унищожавани с новите противотанкови ракети. Израелските танкисти не можеха да разберат как ракетите, изстреляни от преносимите РПГ бяха насочвани точно в най-уязвимата част на американските им танкове — резервоарите за гориво и муниции. Отговорът беше прост. Египетските инженери бяха изискали от американските производители търговските каталози на машините, след което войската се обучаваше да се цели в най-незащитените части на корпуса на танковете.

И докато битката за Голан на север продължаваше, на юг започваха да проличават слабостите на египетската тактика. Завладявайки ограничени територии на Синай и целейки да се удържат по дължината на целия Суецки канал, египтяните бяха уязвими за всяка остра атака по дължината на фронта си. Израел се възползва от това. На 15 октомври генерал Ариел Шарон предприе контраатака, която остана най-брилянтната във военната история на Израел. Израелските войски пробиха египетската отбрана и прекосиха Суецкия канал. Следващата задача на Шарон беше да неутрализира ракетните установки САМ.

Планът имаше невероятен успех. На 16 октомври израелските танкове вече бяха три мили навътре в Египет. Те безмилостно помитаха всичко, което се изпречваше на пътя им, всявайки смут в египетския тил. До 21 октомври израелските десантни войски вече водеха боеве в покрайнините на Исмаилия, на северния път към Кайро. На юг, танковете бяха стигнали Червено море и потопиха два египетски торпедни катера. Израелските сили бяха отрязали пътя за връщане на 3-та египетска армия и я заклещиха в синайската пустиня без храна, вода, муниции и надежда. На 24 октомври войната свърши. Съветският съюз и Съединените щати започнаха да подготвят ядрения си арсенал, за да защитят подопечните си. Това не можеше да продължава. Никой не искаше да рискува една ядрена война заради арабите и евреите, биещи се пак в Синай и Голан. Генералният секретар на ООН спаси египтяните от по-голямо унижение, а Израел от повече жертви, успявайки да се споразумее за прекратяване на огъня.

Йом Кипур и разузнавателният урок, който донесе, много се различава от останалите войни. В случая наистина няма извинение за израелския гаф. Пърл Харбър пострада заради лоша организация; Тет — от вътрешна вражда. Йом Кипур не беше нито едно от двете. Израелският гаф през 1973 г., колкото и смешно да звучи, започва от триумфа им през 1967 г.

Първата грешка може да се квалифицира като кардинална за всеки разузнавач, организатор или командир. Заслепени от успехите си, израелците не зачетоха умението на арабите да се учат от стари грешки. Те не зачетоха новото им въоръжение, тактика, подготовка и накрая храбростта им. Това беше класическа грешка. Израел подцени възможностите на Египет във всички аспекти.

Подценяването на врага и прекомерната самоувереност доведоха до втората израелска грешка. Израел не успя да извлече правилни изводи от предоставените му данни. Така никой не направи връзка между едновременната мобилизация на египетските и сирийските войски. Възможността за атака беше отхвърлена. Беше разпространено мнението, че арабите няма да ударят, докато не бъдат изпълнени критериите, известни само на Израел. За съжаление на Израел, Египет не знаеше за предпоставките за нападения, определени от кабинета на г-жа Меир.

Последната фатална грешка на израелското разузнаване беше закостенялостта. Докато Израел беше млад, все още имаше място за дебати. С течение на времето военното разузнаване взе всичко в свои ръце и бюрократизира информацията. Бяха създадени йерархии, вериги, неудобните хора бяха отстранени, и още по-лошо — еретичните възгледи бяха потиснати. На 4 октомври, когато бригаден генерал Джоел Бен-Порат, шеф на информационния отдел, изрази своята загриженост за обстановката, той беше скастрен от ядосания генерал Зейра: „Събирай информация и остави по-умните да правят изводи!“ Военното разузнаване беше станало силно политизирано и понякога неефективно.

В резултат на това разузнавателните способности на Израел бяха превърнати в най-обикновена бюрокрация. За разлика от британските и американските си колеги, израелското военно разузнаване държеше монопола върху всички източници на информация. Те нямаха бюрократична конкуренция, която да им спъва работата.

Израелското военно разузнаване обаче провали държавата си в най-важния момент през 1973 г. Имайки цялата информация пред себе си, те я похабиха заради предразсъдъци, политика, приятелство и лош анализ. Когато обсъждаме професионализма на израелското разузнаване, служило толкова добре на държавата от самото й създаване, спомняме си сентенцията на Булай де ла Мьорт: „Това е по-лошо от гаф, това е престъпление.“

Глава 9
„Нищо ново, което вече да не знаем“
Фолкландските острови, 1982 г.

Има история, разказвана в Уайтхол, за пенсиониращ се висш държавен чиновник от външното министерство. Когато той вече бил на стъпалата на ул. „Крал Чарлз“, дошли да го интервюират от BBC през 1950 г. Интервюиращият запитал доволния от себе си джентълмен какъв е бил най-големият проблем, с който се бил сблъскал през забележителната си кариера, продължила над четиридесет години.

Сър Хъмфри веднага отговорил: „Военното министерство“. Изненадан, репортерът го попитал как може Военното министерство да бъде проблем за Външното министерство.

„Защото всеки петък един глупак от Военното министерство се спускаше на бегом в кабинета ми, подмишница с папка с гриф «строго секретно», заявявайки ми най-отговорно, че някъде по света е започнала невероятна военна криза. Тогава той веднага поискваше да знае какво ние от Външно министерство щяхме да направим, за да предотвратим тази война. Ужасно раздразнителни хора. Моята работа беше да ги успокоявам и да ги изпращам да кажат на министъра си, че Външното министерство напълно владее ситуацията и да не се притесняват. Едва после можехме да отидем да си отдъхваме за уикенда.“

„Работеше ли тази система, сър Хъмфри?“

„Неизменно. Ужасно раздразнителни са хората от Военното министерство. Ние ги успокоявахме и ги изпращахме да си ходят щастливи. Всеки уикенд. И знаете ли какво, почти винаги се оказвахме прави.“

„Почти винаги ли, сър Хъмфри? Значи понякога грешахте?“

„Много рядко. Всъщност през тези четиридесет години, през които съм бил на служба във Външно министерство, сгрешихме само два пъти.“

„И кога беше това, сър Хъмфри?“

„Хм, доколкото си спомням… през 1914 г. и през 1939 г.!“

Тази история, посрещана с тънка усмивка от служителите на Външно министерство и Министерството на обединената общност, съдържа всички елементи на разузнавателния провал, довел две страни, с дълготрайни приятелски взаимоотношения, до война в Южния Атлантически океан през 1982 г.

Фолкландската война била резултат от събития, които преминали през прекаленото самодоволство, правителствено неразбиране и провал на вътрешнонационалната политика и от двете страни на барикадата. За британците провалът в политиката във Фолкланд се насочвал към нарочното пренебрегване на разузнаването от бюрократите в Уайтхол и техните политически господари през годините. Всъщност фолкландската война не била резултат само на една или две грешки, на недостатъчна организация или пък от неуважение към по-нискостоящия враг. Зад нея стояла дългата история на институционална арогантност и прекалено самодоволство.

Британците имали репутация на лицемери и двуличници в очите на своите съседи. Дали заслужена, или не, тя не се основавала само на разминаването между думи и дела, но също така и на недостойната измамническа способност да се прави добро само при необходимост. В резултат на това една идея, абсолютно неприемлива за британците, можела да бъде отхвърлена, защото не съществувала или можела да се изпълни, но променена до неузнаваемост, за да съвпада с официалната рамка, приемлива за британската вътрешна или външна политика.

Например през шестдесетте години, когато НАТО застанало на западната страна на източногерманската граница, неговият враг бил бившият Съветски съюз, който разполагал с 20 000 танка само в Източна Германия. Тогава всеки знаел, че най-добрата отбрана срещу танка била да изправиш срещу него друг танк. Но танковете били скъпи, а НАТО били по-малобройни в сравнение с врага си. Американските и немските армии правели усилия да измислят откъде да вземат повече танкове, за да изградят успешно тактическата си система. Британците се запознали с недостига си на бронирано въоръжение, но пренебрегнали танковия си проблем, заявявайки, че това нямало голямо значение. В новата им противотанкова концепция такъв проблем не съществувал и те не се нуждаели от толкова много танкове. Тактическата им доктрина се основавала на фактите, че се нуждаели от съвсем малко танкове. Танковете вече се проявявали като ненужна екстравагантност в раздутия бюджет на отбраната. Тази способност да се вярва едновременно в две противоположни неща не заблудила никого тогава, но тя показва един умствен процес, който чуждестранните наблюдатели определят като заблуда или двуличие.

Има специално название на този феномен, когато хората пренебрегват нещо, съвпадащо с мнението на цял свят, и се преструват, че то не съществува или че ще си отиде от само себе си. Психолозите го наричат „познавателно неудобство“, което се изразява в психологичното бръщолевене, не значещо нищо друго освен дете със затворени очи, което плаче, повтаряйки: „Не чувам нищо, няма да слушам нищо, не е истина!“. Познавателното неудобство в нестабилния характер на детето може да се превърне в източник на очарование или раздразнителност за наблюдателя. Но проявата на този психологически феномен в разузнаването може да се окаже фатален. Познавателното неудобство в британската цивилна служба и в правителството през 1982 г. било главната причина за започването на фолкландската война. Британците пренебрегнали много разузнавателни предупреждения, защото те не съответствали на това, което британците искали се случи, или на това, което външното министерство мислело за събитията в света. В резултат на това британските служители щели да заплатят висока цена за неправилната оценка на събитията в Уайтхол.

Корените на фолкландския конфликт се намирали в споровете за собственост — или по-точно казано, суверенитет на отделна група острови в южната част на Атлантическия океан, които били открити и отбелязани на картата от холандските мореплаватели през 1600 г. През 1690 г. капитан Джеймс Стронг нарекъл тесния пролив между двата основни острова на британския министър на адмиралтейството, виконт Фолкланд, и отплавал от малката купчина острови на 400 мили от североизточния край на континента Южна Америка.

За да се усложнят нещата още повече, първият заселник на Фолкландските острови бил французин, Бугенвил, заселил се там през 1764 г. Той дори построил форт, пристанището Луис на източния остров. Отначало островите били познати като Ил Молин, защото били считани за остатък от френските острови Свети Мало. След година, през 1765 г., британците пак се появили и без да знаят, че французите вече се установили на Източния Фолкландски остров, акостирали на Западния Фолкландски остров, издигнали флага на британското кралство, претендирайки, че териториите вече били под юрисдикцията на крал Джордж III, а после веднага отплавали. Те никога не осъзнали, че французите били там.

След година пристигнали първите британски заселници и били зашеметени да открият на тази територия процъфтяващи френски колонии в Източен Фолкланд и най-вече в пристанището Луис. Тогава испанците и французите били съюзници, така че тази територия била изцяло под испанска юрисдикция, след като Ил Молин били прехвърлени на Испания през 1767 г. (наречени по-късно Ислас Малвинас или Малвинските острови), а пристанище Луис било прекръстено на Пуерто Соледад. За три години испанците конфискували териториите на британците и ги изгонили. Започнали дипломатически спорове. До 1790 г. било подписано споразумение, което давало право на испанците да се разпореждат само с колониалното си правителство в Буенос Айрес, а бронзовата почетна значка получили британците, които останали да предявяват претенциите си към Западен Фолкланд.

Щом Испанската империя била разгромена в Латинска Америка, островите се превърнали в безстопанствена територия, ставайки примамлив обект за пиратски набези. Накрая през 1832 г. американският военен кораб „Лексингтън“ прочистил Пуерто Соледад от разбойниците и еднолично го обявил за „свободна от всякакви попечителства зона“. Интересно било от името на чия власт била направена тази декларация. В момент на пълно объркване въоръжен боен кораб на кралската британска флота отплавал към тази територия и през 1837 г. британците официално обявили, че островите ставали част от териториите на Британската корона. От този момент Ил Молин станали известни като Фолкландските острови. Такива щели да останат до 1 април 1982 г.

Аржентинците по-късно също предявили претенции към островите, които нарекли Лас Малвинас, щом отхвърлили испанското колониално господство в началото на XIX век. Британците също предявявали своите претенции към островите, защото започнали да ги окупират още от 1837 г., но по-важно било, че основната част от населението на Фолкландските острови се състояла от британци, които искали да останат британски поданици и това било изконното им право.

Всеки, който някога е посетил Фолкландските острови, оставал учуден и изненадан от отдалечеността, пустотата и суровостта им. Както казал един испански свещеник през 1760 г.: „Аз чакам в тази мизерна пустош, лишавайки се от всичко и страдайки безкрайно, за да получа любовта на Господа.“ Неговата гледна точка била отразена като ехо от британския морски лейтенант, който писал тогава: „Заявявам, че това е най-омразното място, на което някога съм бил през целия си живот.“

След двеста години, в началото на XX век, друг кралски морски офицер описал островитяните или „келперите“, както се наричали помежду си, като „пияна, изостанала от цивилизацията, без морал, упадъчна и ленива група отшелници… с няколко минимални изключения“. Това била жестока присъда. До 1982 г. островитяните били любопитна група апатични, разчитащи на отпусканите им от британците парични суми, както и на феодалната Компания на Фолкландските острови, която се грижела за икономическото им оцеляване. Един британски член на парламента, влязъл там от листата на британските работнически профсъюзи, описал островитяните като „роби на тази компания“. Това малко, затворено и крехко общество имало само една обединяваща го цел: повечето от тях настоявали да останат поданици на Британската корона. Под принципите на Организацията на обединените нации, проповядващи самоопределение, именно това била спирачката за британското министерство на външните работи да не позволи реализирането на желанието на 1800 и изостанали островитяни да развият добри и дипломатически отношения с 250 000 000 южноамериканци. За нещастие на Външното министерство това означавало келперите да налагат ефективно вето върху официалната британска политика на Фолкландските острови, което щяло според тях да противоречи на националните им интереси.

В цялата схема за отделянето на островите от империята Външното министерство дълго се отнасяли към Фолкландските острови като незначителен, но дразнещ административен проблем. Аржентинците гледали на Малвинските острови като на национална чест, а на британския суверенитет като на следколониална обида. Повечето от държавите в ООН се съгласили с аржентинското мнение. Единствената неприятна пречка към реализирането на правдата бил отказът на островитяните да припознаят географските реалности и категоричното им настояване да си останат под британска юрисдикция. Съгласно чл. 73 от Хартата на ООН, гарантиращ правото на самоопределение на хората, островитяните имали права, които били решени да упражняват. Наблюдавайки двуличните и лицемерни политики на няколкото управляващи режима в Аржентина от 1945 г., не било трудно да се разбере тяхното отношение към ситуацията.

Нещата излезли наяве през 1965 г., когато Общото събрание на ООН прокарало предложена от аржентинците резолюция, която призовавала Англия и Аржентина да решат въпроса за териториалните владения на Фолкландските острови и населението им. Въоръжени с моралните пълномощия, предоставени им от антиколониалната резолюция на ООН, аржентинците настоявали за осъществяването на своите претенции с прекалена настойчивост, принуждавайки британското външно министерство да се включи във водената от ООН дискусия за предмет, от който британците искали да се измъкнат тихомълком. Целите на двете страни били ясни. По думите на Саймън Дженкинс: „Аржентинците не искаха да получат колония, те искаха да получат собственост.“ А британците не искали нито колонии, нито собственост. Но те били прилепнали към недостойните островитяни, увиснали на врата им като морската птица албатрос, постоянно изразявайки собствени претенции за самоопределение. За министерство на външните работи тази ситуация била много уморителна, задълбочена и от провала им да организират и мобилизират някаква реална политическа подкрепа относно тази политика.

Дискусиите се проточили 17 години, като накрая приключили с военни действия. Британците променили точно на 180 градуса отношението си към проблема за Фолкландските острови, защото те винаги променяли своите цели, съгласно смяната на всяко правителство. Докато аржентинците, подкрепяни вечно от непроменяща се група експерти за решаването на този политически проблем, постоянно покачвали градуса на напрежението. Така че, когато още един млад британски министър, оглавяващ министерството на външните работи, произнесъл гледната си точка по въпроса на първата си среща с представители на аржентинската експертна група, един от тях сухо промърморил: „А се счита, че нашето правителство и нашата политика са на нестабилен режим!“

Докато аржентинската позиция в преговорите за Фолкландските острови останала непроменена от 1966 до 1982 г., същото не може да се каже за самата Аржентина. Аржентинската вътрешна политика преживяла режим на закъснял фашизъм. До тридесетте години аржентинците били от британската търговска сфера на интереси. Железопътната мрежа в Буенос Айрес била изградена с помощта на британците и представлявала част от износа на британската индустриална революция, а Севернобританската локомотивна компания разчитала главно на регулярните поръчки на аржентинското правителство. Аржентинската флота била изградена по модел на британската кралска флота, макар че аржентинската армия била съставена по модела на немската армия. В началото и средата на XX в. хиляди италианци, немци и испанци се струпали в средиземноморския климат и великолепието на Буенос Айрес. Те донесли със себе си нови идеи.

Тези нови работници налели масло в огъня на закъснелите националистически и социалистически чувства, обединени от генерал Хуан Перон. Поради това бягащите през 1945 г. нацисти, измъкнали се от Германия, видели в Аржентина единствения безопасен рай за себе си. Диктатурата на Перон разчитала на т.нар. „цялостен национализъм“, за да обуздае и впрегне индустриалните маси в подкрепа на това, което приличало на еднопартийна фашистка система в държавата, изградена при еднопартиен национален работнически профсъюз, управляван от един стабилен, обаятелен лидер.

Националистическите виждания на Перон се отразили върху аржентинското мислене. Незначителният в началото международен спор за Малвинските острови по-късно се превърнал в национална кауза, изучавана в училищата, обединяваща всички класи и понятия в аржентинската национална идентичност. Изправени срещу този груб аржентински фундаментализъм, от една страна, и срещу упорития инат на островитяните, от друга, елегантното поведение на служителите от британското външно министерство, Уинчестър и Балиол, изглеждали слаби, нерешителни, двузначни и неопределени. Все още живите реликви на империята били понякога срамни за „умовете на Ролс-Ройса“ на британското външно министерство, които много искали да се отърват от проблемите, пред които се изправяла колониалната администрация, за да се върнат към условията на „истинската“ дипломация.

В основата си политиката на британското външно министерство се базирала на идеята да не поема отговорност за каквото и да било събитие. Правейки политика и изразявайки „определено отношение по определено събитие и ситуация“, били в сърцевината на всяко общество, обитаващо Уайтхол. Това, което се предполагало, че било неполитическо цивилно събитие, в стремежа да бъде превърнато в „политическо“, винаги показвало тежката бюрокрация, която царяла в британското външно министерство. Естествено, че то преследвало собствени цели, когато всячески се стараело да накара другите администрации да поемат отговорността за определено събитие, като в резултат те се стараели да следят нещата да вървят правилно оттам нататък. Така другите получавали бюджети, за да изпълнят задачите си и при евентуален неуспех те щели да бъдат обвинени. Британското външно министерство се намесвало и в идеите, и в провеждането на политиката. Съгласно горчивите думи на един член на щаба на разузнаването на министерство на отбраната, след като били проведени няколко хлъзгави и неопределени срещи с британското външно министерство през осемдесетте години на XX в: „Те са политически проститутки, абсолютни проклети политически проститутки! Седят около проклетите си кабинетни маси и заявяват разни неща, знаейки, че имат власт да оказват прекалено голямо влияние, без въобще да им се налага да поемат отговорност за това. Добре, оттам, откъдето идвам, това е привилегия единствено на проститутките. Ние наистина трябва да вземем действителни решения. Трябва да вземем решение по отношение на това, как да похарчим обществените пари, докато те продължават да си седят на проклетите столове.“ Това мнение, макар и несправедливо в някои отношения, не било необичайно за членовете на Уайтхол през осемдесетте години на XX в.

Благовъзпитаната омраза на британското външно министерство към необуздания аржентински национализъм била оправдана в един аспект. Аржентина била наследствено нестабилна страна. Нестабилността й често водела до насилие в националната й политика. През 1973 г. остаряващият Перон се върнал на власт, прокарвайки вълни на груб и суров национализъм в държавната аржентинска политика. Незабавно били изградени хитри уловки от британското външно министерство, чрез които, на спокойни преговори, имали намерение да продадат Фолкландските острови на Аржентина, използвайки комбинация от изтънчени, тайнствени методи. Но вместо нова вълна от преговори в тази насока започнала първата гражданска битка между Фолкландските острови и основните земи. Тя се превърнала в триумф за военно шествие на Перон, когато аржентинските адмирали гордо позирали пред фотографите, отразяващи в пресата първата фаза на битката за възвръщането на „нашите Малвински острови.“ Губернаторът на Фолкландските острови трябвало да удържи келперите и да отзове моряците. Събитията били отнесени към продължилия двадесет години регрес на тази територия. Накрая въстанието отшумяло, но новата пъпна връв, свързваща келперите с основната суша, сега била наситена с подозрителност и от двете страни. Вече всички се опасявали, че независимостта на келперите била застрашена. Взаимоотношенията между Буенос Айрес и Уайтхол изстинали и се обтегнали.

До 1976 г. Аржентина била разкъсвана от големи граждански въстания, от нестихващи партизански войни с лява насоченост, както и от новата военна хунта, застанала начело на аржентинското правителство. Милитаристите в Аржентина се разкъсвали от разногласия помежду си и относно главната политика, а полицейските щабове и морски укрепления започнали да се пълнят с политически агитатори, които оставали там до второ нареждане. Кметът на Кордоба, неспособен да овладее гражданското недоволство, помолил местния армейски командир за помощ. Внезапно оръжията били изкарани на улицата, уж, че били в подкрепа на цивилната власт, но започнали да поемат отговорността за така наречената по-късно „мръсна война“, която се водела между левите революционери и политическите формирования, настояващи за отхвърлянето на политическия тероризъм. Патрулни коли кръстосвали големите градове, натоварени с младежи със сериозни лица, късо подстригани и с пушки под палтата си, оглеждащи за хора, които създавали проблеми и нарушавали мира. Хеликоптерите кръжали над Байа де ла Плата, като постоянно товарели хора и се връщали празни. Списъкът на „безследно изчезналите“ се увеличавал, а напразно очакващите синовете си майки увеличавали броя си, излизайки на площадите на „Плаца дел Майо“ извън Каза Розада.

Изправена пред гражданските размирици и диктатурата в Аржентина, непримиримостта на островитяните от Фолкландските острови нараствала също. Те били много сърдити на доклада на Шакълтън, изнесен през 1976 г., където били описани като истински крепостни селяни, които били естествената връзка с Компанията на Фолкландските острови. Сега станало ясно, че британското външно министерство не само се опитвало да предаде с хитрост келперите на аржентинците, но дори да продаде британски граждани в ръцете на бруталната военна диктатура, въоръжена с електроди и гумени палки. Това изявление, направено пред келперите, било и в политически, и в публичен аспект коз в ръцете им. Съгласно непреходната фраза на Саймън Дженкинс: „За лейбъристите в парламента, както и за торите, идеята да бъдат пожертвани пострадалите от капитализма, хвърляйки ги в ръцете на мъчителите в Буенос Айрес, била немислима.“ В резултат на това лобито в полза на Фолкландските острови в Лондон станало още по-мощно и настоявало за провеждане на желаната от него политика.

Понеже спорът се проточил, той ставал все по-горещ. През 1976 г. аржентинците тихомълком окупирали Южен Тул, безлюден остров, в южната част на Атлантическия океан. Не само, че британското външно министерство не реагирало правилно, но дори и не повдигнало въпроса пред парламента. Аржентинците забелязали британската пасивност и я приели за дискретно окуражаване да продължат с тази политика, което те и направили. Само една забележка изразила несъгласие с нея. През 1977 г. премиерът Джеймс Калахан насочил вниманието на британското външно министерство към дъното на своята червена предупредителна кутия, като предположил, че аржентинците се готвят за още една стъпка по пътя към суверенитет. Пренебрегвайки протестите на официалните лица, той наредил на една ядрена подводница да започне да патрулира около бреговете на Фолкландските острови, която трябвало да отклонява всякакви прояви на авантюризъм от страна на аржентинците. Макар че разгневеното тогава външно министерство отбелязало, че това било безсмислено и скъпо упражнение, понеже аржентинците можели просто да изпратят устройство, което да унищожи ядрената подводница, фактът бил, че, преценявайки доказателствата, аржентинската флота, все по-войнствено настроена, била разубедена да не напада Фолкландските острови през 1977 г. Кризата отминала. Изпращайки ядрена подводница, британците установили, че постигнали желания ефект.

През 1980 г. на „Даунинг Стрийт“ дошъл новият премиер, Маргарет Тачър. Новият министър на британското външно министерство за Латинска Америка бил Николас Ридли. Той решил да „се справи с Фолкландските острови веднъж завинаги“. Разтревожвайки лобистите за Фолкландските острови, той предложил да се сключи споразумение за „даване под наем обратно“. Съгласно него собствеността на Фолкландските острови щяла да се смята за аржентинска, а аржентинците щели да върнат островите на британците за период от 99 години. Така начинът на живот на местното население щял да бъде гарантиран, аржентинската гордост относно суверенитета щяла да бъде задоволена, а британското външно министерство горещо се молело проблемът да се разреши от само себе си. Това било практично решение на този сложен и щекотлив проблем.

Схемата обаче не проработила. Ридли предложил идеите си, без да взема предвид отношението на островитяните и техните съмнения. През 1980 г. парламентът отхвърлил тези предложения, като направил за Ридли този ден „най-лошият ден в политическия му живот“. Той оставил ръмжащата Камара на общините „с побелели лица от шока“. Фолкландското лоби блокирало единственото възможно решение на проблема. Островитяните най-накрая победили.

Аржентина направила последен опит. При една напрегната сесия през 1981 г. в поверителната стая на ООН в Ню Йорк, индустриалният аржентински заместник-министър на външните работи, Карлос Кавандоли, се опитал да обори съмненията на островитяните от Фолкландските острови. В една сцена, описана от наблюдател на тогавашните събития, като „сатанинско разпъване на кръст“ политически обиграният Кавандоли се изправил пред една стена за политическите амбиции на аржентинците, когато се срещнал с делегацията на фолкландците, на която обещавал всякакви примамливи условия: автономен регионален статут, език, обичаи и права, пари. Опитал всичко. Островитяните отказали всички благини, независимо от предложенията да бъдат построени училища, болници и нови пътища.

Един източник във Фолкланд през 1982 г. дори заявил, че аржентинците толкова отчаяно се надявали да получат благоразположението им в Ню Йорк, че дори им обещали „един милион долара на семейство“, ако се съгласели там да бъде въведен аржентински суверенитет. Твърди се, че тази сума била обърната в контрапредложение от фолкландците, на „един милион долара на човек“, и то „само на истинските островитяни“, които били описвани от келперите като „британски граждани, родени във Фолкланд“.

Аржентинското безсилие и неудовлетвореност нараствали. До 1982 г. те били спечелили битката срещу лявото крило в политиката, но това била проблемна победа, горчиво наследство от бруталност, мъчения и военни репресии. Аржентинските политици били в смут заради гражданските вълнения по улиците, хиперинфлацията в икономиката и масовата безработица. Военното министерство било „затворено“ и блокирано от суровите международни спорове със съседно Чили заради канала Бигъл около нос Хорн. Накратко, управляващата аржентинска военна хунта на генерал Роберто Виола имала военни проблеми и вкъщи, и навън. Само две светли надежди просветнали на тъмния небосклон: първо, новата американска администрация, която ухажвала аржентинската военна хунта, понеже разчитала на нея да построи антикомунистическа съюзническа преграда в Латинска Америка; второ, възродената надежда, че Фолкландските острови пак щели да бъдат аржентински, което щяло да допринесе за политическия триумф пред света и на новата хунта. От началото на 1982 г. тя била командвана от армейския генерал Леополдо Фортунато Галтиери.

Хунтата на Галтиери завзела властта през декември 1981 г. Нейните трима членове били твърди военни мъже, абсолютно решени да се справят с всички аржентински проблеми и да започнат с чист старт. „Тачерит“ — това била новата система от реформи на пазарната икономика, която изместила встрани провалилата се перонска структура на работни заплати, данъци, такси и работа. Новият външен аржентински министър, Никанор Коста Мендез, пак се върнал в офиса си във Външно министерство, с ясна цел и задачи за външната политика на Аржентина. Подкрепена от Америка, начело с Рейгън, Аржентина вече била свободна да поема инициативи, да се изразява добре и да търси своето място при международни спорове и диспути. Това й дало възможност да стане мощна регионална сила.

Хунтата на Галтиери знаела, че трябвало бързо да постига добри резултати. Икономическите реформи били болезнени и докато не бил постигнат някакъв национален успех, голямото всенародно недоволство, организирано от предизвикателните профсъюзи, както и многопартийната опозиция, щели да бъдат прекалено силни. Южният „вятър на недоволството“ бил неизбежен. Понеже инфлацията достигала рекордните 140% на месец, животът на 28 милиона аржентинци бил отчаян, като ситуацията се влошила най-много от септември 1981 г. до март 1982 г. Политическите инициативи на хунтата тогава също били отчаяни и спешни. Нещо трябвало да се направи в тази насока. За фолкландците хунтата на Галтиери предприела двойна стратегия, т.е. да натискат дипломатически ООН, но заедно с това се подготвяли да завладеят фолкландците със сила, ако британците не предложели някакво по-разумно решение.

Британците, и най-вече британското външно министерство, давали вид в началото на 1982 г., че били хванати като зайци в капан, когато хунтата завладяла Аржентина. Първите прояви на нетърпение се появили при подготовката от Коста Мендез на нови преговори в ООН в Ню Йорк. В аржентинската преса през януари 1982 г. се появила статия, където било съобщено следното: „Ако следващият кръг от преговори с Лондон се провали, то Буенос Айрес ще завземе Фолкландските острови тази година с военна сила.“ Когато аржентинската делегация тръгнала за Ню Йорк, около нея се струпала тълпа на летището. Британското външно министерство класифицирало тази проява просто като изблик на прекалени емоции. Двете страни започнали да не разбират своите позиции по тези въпроси.

Корените на появилото се неразбирателство били ясни: британците не разбирали политическото напрежение, с което се сблъсквала аржентинската хунта, докато аржентинците пък не разбирали позицията на британското правителство през последните десет години. Истинската политика на Англия относно Фолкландските острови щяла да се забави. Аржентинският външен министър разбирал това прекрасно. Макар че бил постигнат политически и дипломатически прогрес, още съществувал проблем. Британското външно министерство винаги адресирало проблема с Фолкландските острови към съответното лоби в Англия, като така отрязвало правомощията му, или обявявало за проблемни желанията на самите островитяни. Само това станало ясно на Ридли от цялата безнадеждна ситуация. Но дори да било така, от аржентинска гледна точка британците получавали прекалено ясни сигнали през годините, които потвърждавали, че те си говорели само самоцелно, без да искат реално да се отърват от колониалния си товар.

Тези сигнали никога не били част от цялостната политика на британските правителства между 1965 и 1982 г. Но за аржентинците, които виждали в Малвинските острови главен политически проблем, тези сигнали били част от британската политика. Аржентинците вярвали, че британците показвали с всеки свой жест желанието си да продадат или да се отърват от Фолкландските острови. Още повече, че британците им предоставили няколко сигнала, които не можели да бъдат сгрешени. През 1976 г. аржентинците окупирали Южен Тул, в Южните Сандвичеви острови. Британците направили само немощен протест. Когато били подписани комуникационните споразумения с фолкландците през седемдесетте години, аржентинските военни решили да прокарат ЛАДЕ (островната авиационна компания) навътре в основния остров, като заедно с това островните нефтени запаси започнали да бъдат транспортирани и управлявани от ИПФ, аржентинската национална нефтена компания. Всичко дотук било прието безропотно от британското външно министерство само като прагматически политически стъпки напред, докато междувременно подозрителните островитяни ги приели като опит да се облекчи животът им.

През 1981 г. се случили събития, които потвърдили аржентинското мнение за ситуацията. Правителството на Тачър обявило, че мисията на британския патрулиращ кораб „Ендуранс“ около Фолкландските острови щяла да приключи през следващата година, като той нямало да бъде заменян с нов. Плъзнали слухове, че аржентинското посолство в резултат на това позвънило по телефона на британското външно министерство и го попитало дали този сигнал не представлявал намек за появата на приятелски отношения между двете страни. Притеснено, британското външно министерство заявило, че тези събития нямат нищо общо с него, и че това било решение на министерство на отбраната, което било чистата истина. Тогава това съобщение изглеждало като ограничаване на разходите в Уайтхол, което направило консервативното правителство, непопулярно в онези кръгове на обществото, които били привикнали към бездънните джобове на държавата и на своите данъкоплатци.

За аржентинското военноморско аташе в Лондон, адмирал Алалара, оттеглянето на кралския военноморски кораб от южното атлантическо пространство означавало, че британците вече не чувствали необходимост да защитават Фолкландските острови. Затова Алалара, адмирал Ломбардо, главнокомандващ флотата, както и отдаденият на хунтата, адмирал Аная изявили ясно желанията си да си възвърнат Фолкландските острови. Аная не понасял британците и смятал, че аржентинската победа в опит да си възвърнат Малвинските острови щяла да приключи с достойнство неговата военноморска кариера.

Вторият предполагаем сигнал, даден от британците на аржентинците, се изразявал в сериозните политически грешни преценки, които направили те тогава. През 1981 г. съгласно британския национален закон, островитяните загубили правото си да получават пълно британско гражданство. Законът бил създаден от британското министерство на вътрешните работи, което искало да ограничи колониалната имиграция към Англия, като предоставял пълно британско жителство само на тъй наречените „патриали“ (родените в дадената страна граждани), т.е. със статут, при който поне единият от родителите трябвало да бъде роден в Англия (в случая). Келперите от Фолкландските острови били изключени от това определение. Историята още не може да свърже какво общо имал министърът на външните работи с този закон, когато той бил повдигнат за обсъждане в кабинета. Единственото неоспоримо нещо било, че този закон бил несправедлив, и можело да се предположи, че британското министерство на вътрешните работи не взело предвид съдбата на хората от Фолкландските острови, сякаш въобще не го било грижа за тях.

За Аржентина обаче това изглеждало като ясен сигнал, че ветото, което островитяните постоянно налагали върху аржентинските „приятелски“ стремежи към островите, било вдигнато от правителството на Маргарет Тачър. Всъщност поредицата от политически решения и събития било това, което накарало аржентинските политици да свържат фактите и да разберат посланието на британската „политика на необвързаност“ относно Фолкландските острови. Британците явно бавно се обвързвали и заемали конкретна позиция за Фолкландските острови, което било добре дошло за аржентинците.

Макар че британското министерство на външните работи било обвинено за катастрофалните събития на Фолкландските острови, трябвало да се признае, че в средата на 1981 г. Николас Ридли и екипът му започнали сериозно да се притесняват. Но те не могли да убедят никого в Уайтхол да застане зад техните притеснения, макар че били сигурни, че имало вероятност Аржентина да нападне Фолкландските острови. Затова протестите на британското министерство на външните работи за отменяне на мисията на британските бойни кораби, и най-вече кораба „Ендуранс“ в района, се сблъскали с типичния отговор на британския кабинет тогава: „Добре, бюджетът на британското министерство на външните работи ли ще заплати за тези кораби? Ако не, обърни се към министъра!“

Трудностите пред британското министерство на външните работи се отразили и върху инициативите на Уайтхол. Специалната комисия на кабинета била помолена да направи схема, в която да проучи възможни отговори и действия, които можело да предприеме аржентинското правителство по отношение на Фолкландските острови. Разузнавателният отдел на кабинета пък бил помолен да направи разузнавателна преценка на тези възможности. Нито една от тези задачи не била сметната за спешна, а британският външен министър смъмрил подчинените си от министерството, когато те пожелали бързо да внесат документа за обсъждане в кабинета през септември 1981 г. „Но преговорите текат с пълна сила“ — настоял лорд Карингтън. Това изявление щяло по-късно да му струва работата.

Външният министър разполагал с документа от разузнавателната служба при една среща през юли 1981 г. Този документ съдържал разузнавателните предупреждения, известни като точни сигнали. Разузнавателната преценка се основавала върху всичките очевидни стъпки, които аржентинците можели да следват, като били концентрирани върху дипломатическите и икономическите мерки, като приоритетни. Жизненоважно било уверението, че аржентинците смятали британците за готови да прехвърлят част от суверенитета си на определено ниво по „мирен път“. Но както и във всички добри разузнавателни преценки, анонимните автори се покрили, заявявайки, че „ако от друга страна“ аржентинците не виждали надежда да се прехвърли суверенитета по мирен път, тогава се очертавал „голям риск да се прибегне до по-безцеремонни мерки срещу британските интереси. В тези условия, военните действия… мащабното нахлуване във Фолкландските острови, не може да бъде избегнато или пренебрегнато.“

Това била сериозна забележка. За съжаление никой не й обърнал внимание. Това не сторил и британският външен министър при срещата си с Ридли и неговия отдел, отговарящ за Латинска Америка, през септември 1981 г. Смазаният Ридли бил преместен към Съкровищницата, като част от прегрупирането на кабинета, оставяйки зад гърба си британското министерство на външните работи и отдела за Латинска Америка да пишат за притесненията си на посланика в Буенос Айрес. Отговорът на посланик Уилямс бил недипломатичен, описвайки британската политика като „по принцип отнесена“. Само той видял опасностите ясно. „Ако министрите наистина не бяха сериозни в преговорите с Аржентина, тогава по-добре щеше да бъде да го заявят ясно и да посрещнат отговорно всички произлизащи от това последствия“, написал той в началото на октомври 1981 г. Трудно може да се обори преценката му.

Решението на лорд Карингтън да не отнася въпроса към кабинета, прекратило развитието на събитията. Изпадналите в отчаяние служители на британското министерство на външните работи посочвали всички опасности, осланяйки се на разузнавателните преценки, които предупреждавали за евентуалната поява на военни действия, ако правителството откажело да преговаря сериозно, както и ако въобще не преговаря. Напразно. Уайтхол през 1981 г. бил обсебен от идеята за ограничаване на разходите, така че някакви си отнесени авантюри на чужди земи били немислими. Аржентинците никога нямало да използват сила срещу британците. Не можело да се случи: Всъщност това било тъй нареченото „познавателно неудобство“.

Ако британското правителство не приемало сериозно аржентинската хунта, то поне трябвало да обърне внимание на разузнавателната информация, която получавало. Във всичките им мъки между лятото на 1981 г. и нападението през 1982 г., хунтата била подтиквана от напрежението и страстите, които били далече от тихата и спокойна атмосфера, царяща в Уайтхол. Хунтата се подготвяла за активни действия. По-късно в доклада на Франкс (доклад на тайния кабинет на английската кралица за британското поражение във войната на Фолкландските острови) било отхвърлено всяко предположение за самодоволство, претендирайки, че „правителството не само, че не получи, но и не можа да получи по-ранните разузнавателни предупреждения… Нападението над Фолкландските острови не можеше да бъде предвидено.“

Това са абсолютни глупости. Въпреки че решението на аржентинците да атакуват било взето едва три дни, преди то да се случи, на 29 март 1982 г., армиите и флотата не предприели атака. Отнема повече време да се мобилизира и подготви земноводната сила. Франкс се опитвал да се издигне на бюрократичната сцена и да помрачи и без това мъглявите разлики между разузнавателни намерения и разузнавателни възможности. Но откъдето и да се погледне, аржентинската заповед за отплаване действително може да е била дадена три дни по-рано, но сглобявайки заедно възможностите, изготвянето на определени планове, събирайки и подготвяйки корабите, пушките, складовете, въоръжението, самолетите и хората, които да нападнат Фолкландските острови, всичко било резултат на дълго предварително планиране. А в този случай подготовката за нападението е отнела поне четири месеца. Трябва да е била забелязана, но липсата на разузнавателни източници вътре в Аржентина завързала очите на британците. Затова те били в неведение за аржентинските възможности и намерения. Въпреки уверенията на Франкс, британците трябвало да бъдат по-наясно, какво точно се е случвало там.

Схемата за нападението на Фолкландските острови била отроче на адмирал Аная, който тогава бил начело на аржентинската флота. На една частна вечеря, на 9 декември 1981 г. той тайно наредил на военноморската флота да подкрепи генерал Галтиери, докато организирал свалянето от власт на генерал Виола, като в замяна пожелал да получи обещанието, че на флотата щяло да бъде позволено да „си възстанови Малвинските острови“ през 1982 г. Галтиери се съгласил и оглавил хунтата заедно с Аная, който станал негов военноморски съветник. Така били организирани кабинетите, които заставали начело на държавата при диктатура.

Подробният план бил изготвен през декември 1981 г. от малък екип, който го изработил в щаба на военноморската флота на адмирал Ломбардо. Той бил разяснен в абсолютна секретност пред висшите военни офицери на хунтата на 12 януари 1982 г. Планът не бил разяснен на никого от цивилните официални лица, дори и на министъра на външните работи. Неуморимият наблюдател на южноатлантическата сцена, капитан Ник Баркър, командващ британския военноморски кораб „Ендуранс“, при едно от регулярните си обаждания, които провеждал с командирите си, на 25 януари 1982 г. в Ушуая, до южния край на Аржентина, веднага забелязал, че нещо не било наред. Той незабавно се свързал с британското военно командване, докладвайки следното: „Нещо се готви в аржентинската флота, много, много непонятно и съмнително.“ Британското военноморско разузнаване в района, напротив, не забелязало нищо нередно.

Морското разузнаване тогава било съставено от три британски агенции: Секретна разузнавателна служба (по-известна като МИ-6), Правителствен комуникационен щаб (националната сигналноразузнавателна агенция) и Щаб за разузнаване на отбраната. Последната от тях, т.е., Щабът за разузнаване на отбраната, бил свързан с местните аташета, които отговаряли за отбраната на британското посолство в определената страна. Но те, както и останалите кредитирани дипломати, имали освен информативна отговорност и задължения да докладват тази информация, така и представителни функции.

В началото на осемдесетте години, понеже Студената война се развивала с пълна сила, Аржентина била накрая в списъка с приоритети на британските разузнавателни служби. Съответните отговорни аташета имали за задача да уговарят своите аржентински противници и колеги, но не и да събират разузнавателна информация за действията им. Всъщност основната им мисия била да окуражават Аржентина да закупува британски отбранителни съоръжения. Тъй като аржентинската флота била вече снабдена с разрушители „Тип 42“ рекламирането на военни продукти за нуждите на отбраната, като военноморски газови двигатели и турбини „Ролс-Ройс“, стояли по-високо в списъка с приоритети на британските аташета, отколкото събирането на разузнавателна информация. Защото събирането на информация щяло да разстрои и аржентинското правителство, и негова светлост, британския посланик. Секретната разузнавателна служба била представена от един-единствен офицер, който бил „деклариран“ пред приемащата страна, като неговата сфера на действие се състояла в операции, покриващи цялата територия на Латинска Америка, не само тази на Аржентина. Правителственият комуникационен щаб се концентрирал предимно върху електронните данни. Именно тези агенции били отговорни за цялото разузнаване в Аржентина.

Всъщност в Аржентина тогава имало само двама ключови разузнавателни офицери. Най-далновидният от тях бил аташето по армейската отбрана, полковник Стефан Лав. Освен че бил служил като стрелец, той бил и много опитен разузнавателен щабен офицер, който, освен че говорел испански, в миналото си успешно работил и в международни организации. По стечение на обстоятелствата той познавал началника на местния клон на секретната разузнавателна служба Марк Хийткоут. Бащата на Хийткоут командвал кралския артилерийски пехотен полк, в който служил Лав като млад офицер.

Работата на Хийткоут в Аржентина, като служител на секретната разузнавателна служба, била бюрократична. Той управлявал човешките ресурси, като определял достъпа на хората до ценната секретна информация, които след това трябвало да я разгласят до когото трябва. Секретните източници отнемали повече време да бъдат управлявани, както и да бъдат контролирани или вербувани. Наличието на постоянни агенти било скъпоструваща придобивка, в пари и време, като същевременно можели да скъсат нечии нерви. През 1981 г. Уайтхол орязал до минимум паричните субсидии за операциите и издръжките на офисите на секретната разузнавателна служба навсякъде по света.

Проблемът на Хийткоут бил двустранен. От една страна, той изпълнявал в Аржентина функциите на британски разузнавателен офицер, който трябвало да сътрудничи на аржентинците при постигането на набелязаните от тях цели срещу враговете им: бившия Съветски съюз и Източния блок. Аржентинската хунта страстно застанала срещу комунизма. Хийткоут дори разполагал с аржентински офицер за свръзка, Хектор Халсеки, назначен на този пост от аржентинското военноморско разузнаване. С този офицер за свръзка, стъпил здраво на врата му, щяло да бъде трудно за Хийткоут да се прицели срещу аржентинското висше командване, откъдето единствено можел да си набави шпиони и необходимите му секретни източници на разузнавателна информация. От друга страна, работата на Хийткоут в Латинска Америка изцяло му отнемала времето, понеже обхващала всички испаноговорещи страни. Секретната разузнавателна служба на Хийткоут може да е включвала хунтата като цел на британското разузнаване, но няма точни данни за това.

Аташето по отбранителните въпроси разполагал с още по-нищожни източници на разузнавателна информация. Ако Лав дори се опитал да дискредитира посолството, като набирал секретна информация от шпиони под прикритие, посланик Уилямс щял да го натовари още на следващия полет от Буенос Айрес към дома. Колкото и голям професионалист да бил в своята сфера, Уилямс добре осъзнавал катастрофалната слабост на позицията, в която се намирала тогава Англия, и решил да не предприема нищо, за да не я задълбочава. Така аташето по отбранителните въпроси трябвало да прояви максимална дискретност при събирането на разузнавателна информация.

Той бил възпрепятстван и объркан от позицията си на временен дипломат между екипа от дългогодишни професионалисти в посолството. Освен ако не бил приет във вътрешния кръг на посолството от първите трима най-висши дипломати, начело с посланика, като гениален социален гост или поне като хаплив експерт относно приемащата страна, то тогава щял да се чувства комфортно в средите на посолството и колегите си от британското министерство на външните работи. Ако взаимоотношенията с дипломатическото аташе по отбранителните въпроси на посолството се провалели, то тогава се появявало напрежение, водещо след себе си големи проблеми. Едно аташе по отбранителните въпроси не трябвало да престъпва линията на добрите отношения с колегите си от британското министерство на външните работи в посолството. И без това то получавало заплатата си от британското министерство на външните работи, а не от министерство на отбраната.

Това било ясно на полковник Лав. Все пак той успял да изготви едно перспективно досие на приемащата си страна. Тъй като тогава аржентинците били управлявани от военна хунта, то намесата на чисто политически факти в неговата разузнавателна информация трябвало да бъдат по-подробни, отколкото обикновено подготвяли такива аташетата по отбранителните въпроси. Лав можел дори да изрази свои военнополитически мнения, така както малко дипломати можели да го направят. Той изпитвал удоволствие да получава достъп до военна информация чрез международните източници или използвайки дори самите войници за тази цел. Лав освен това можел да подбира информация измежду огромна маса от открити източници, като преса, списания, радио, телевизия, заедно с търговските информационни бюлетини и журнали. През 1981 г. и в началото на 1982 г., той започнал да открива как една съдържателна, наситена, алармираща и обезпокоителна картина започнала да изпъква в Аржентина. Ако Лондон бил самодоволен в благосъстоянието си, то полковник Лав не бил. В началото на 1982 г. той посетил Фолкландските острови, макар че те не били част от политическата му отговорност.

Секретният доклад на Лав от втори март 1982 г. бил забележителен документ. Той се превърнал в пример за такъв вид доклади. В него прозирали предупрежденията за една твърда линия на поведение на аржентинските военни командири. Била направена също и логичната връзка между нуждата на хунтата да извърши значително събитие за лична употреба и ползата от използването в тази насока на военна сила в резултат от провала на английско-аржентинските преговори. После полковник Лав направил в доклада си подробна разработка как може да се развият аржентинските военни действия, изразяващи се в следното: демонстрация на аржентинската военноморска мощ, разположена на островите, изразена в „стрелба покрай британските кораби и постове“ или един изненадващ решителен удар, или само нападение, за да завземат Фолкландските острови със сила. Накрая той заключва: „Извинявам се, ако съм работил, използвайки своето недостатъчно познание на територията, която теоретически се намира извън обсега на моите официални ангажименти (сигурно заради това може да съм достигнал до изводи в абсолютно противоречие с тези на официалните лица, с които вие навярно разполагате, но до които аз нямам достъп).“ Полковник Лав продължава да държи на своето, независимо, че щял да го чете висш служител от британското министерство на външните работи и да се огорчи. „Все пак съм сигурен, че когато дипломатическите промени достигнат кризисната си точка, ние, от разузнавателния апарат, можем да си прочистим мозъците, съсредоточавайки се върху настоящата военна заплаха и върху силите, които я представляват, заради което се притеснявам.“

Полковник Лав изпратил меморандума си на министерство на отбраната, до отбранителната разузнавателна служба и до Робин Фърн, отговорник в британското министерство на външните работи по въпросите на Фолкландските острови. Освен това Лав изпратил копия до Рекс Хънт, губернатор на Фолкландските острови. Представителят на британското министерство на външните работи уморено написал на своето копие „Подозирам, че посланикът лично е помолил това да бъде изпратено. Защото то не казва нищо, което ние вече да не знаем.“ Друга ръка от британското министерство на външните работи добавила: „Да, но е важно и полезно и е изпратено и до Кабинета. Моето притеснение обаче е, че такова необмислено посещение може да предизвика проблеми в бъдеще.“ Копието за кабинета никога не достигнало до когото трябва, макар че било изпратено на минутата. То си циркулирало между хората, работещи в него. Говори се, че полковник Лав направил „огромен скандал“ на разузнавателната служба на министерство на отбраната, щом се върнал след края на войната и открил, че докладът му не достигнал до когото трябва и че относно неговите предупреждения никой не предприел необходимото или препоръчаното от него.

След като секретната разузнавателна служба се концентрирала върху сътрудничеството си с аржентинците срещу разпространението на комунизма в Латинска Америка, а аташето по отбранителните въпроси се съсредоточило върху филтрирането на информацията в аржентинската преса, вече всичко зависело изцяло от правителствения комуникационен щаб. Само от него зависело да открие сигналите за евентуална аржентинска агресия срещу британците. Британското набиране на секретна информация зависело от това, дали САЩ щели да им предоставят отговорността да си разделят правото да ползват световноразпространения набор от информационна база данни. Последвало споразумение между Англия и САЩ, което разделило света на няколко зони за събиране на разузнавателна информация. Латинска Америка обаче останала в обсега на американската национална агенция по сигурността.

Събирането на секретна информация изисквало четири основни неща: подходящо място, откъдето да събираш сигналите; лингвистично квалифициран разузнавателен щаб, който да събира, сравнява и интерпретира информацията; точна политическа насока, за да определиш основната си цел; способност да притежаваш възможности да проникваш във вражеските кодове и системи. Тогава британският правителствен комуникационен щаб не разполагал с надеждни места, откъдето да събира разузнавателна информация, а от друга страна разполагал с ограничен испаноговорещ щаб, както и не притежавал разузнавателни или технически възможности за пробив в аржентинската предавателна информационна система. Дивизиите „Джей“ и „Кей“ на британския правителствен комуникационен щаб били с различни размери. Дивизията „Джей“ покривала блока на Съветския съюз, а по-малката дивизия „Кей“ покривала останалата част на света. Основната станция на британския комуникационен щаб, отговорна за разузнаването на цялата територия на Африка и Южна Америка, се намирала на Асенсионските острови. Тя била скрита в кабелни и безжични укрепления, разположени под два еднакви навеса близнаци при Асенсионския вулкан.

Единственото друго средство за събирането на секретна информация, с което разполагал британският комуникационен щаб, бил военноморският британски кораб „Ендуранс“, предоставен им на разположение в края на 1982 г. Неговият капитан, Ник Баркър, заявил: „Истинското оръжие, с което корабът «Ендуранс» разполага при събирането на секретна информация е електронната му подслушваща апаратура.“ Последната възможност за набирането на информация (т.е. проникването във вражеските кодови системи) е най-строго пазената информация от всички други. Веднъж щом дадена разузнавателна агенция разбере, че кодът й е разкрит, тя променя системите. Кодовите системи, като тези, които са проникнали веднъж в кодовете й, трябвало пак да започнат работа. Тогава британците разчитали аржентинските кодови системи. Тед Роуландс, предишният външен министър по трудовите въпроси, съобщил това пред Камарата на общините при необузданите съботни дебати, провеждани след избухването на войната. Той заявил на парламента, че когато бил министър (две години преди това), „Аржентина по отношение на разузнаването си беше като отворена книга за нас.“ Ние знаем от последвалия политически скандал всичко за достъпа до разузнавателна информация на Англия тогава.

Американците предавали разузнавателна информация от станциите си в Панама и от посолството си в Буенос Айрес. Но дори и една частица от събираната секретна информация не давала конкретни данни, че нещо секретно се готвело срещу Фолкландските острови. До март 1982 г. потокът за събиране на информация бил прекъснат, понеже вече имало насищане с данни. Това не било необичайно. Аналитиците на събраната секрета информация били наясно, че аржентинската флота се готвела да проведе ежегодното си военноморско упражнение с уругвайските си съседи, така че подготовките били счетени за част от обичайните действия преди самото упражнение.

Тъй, като те не разполагали с човешки източник, нито с аташета по отбранителните или по военноморските въпроси, защото били отзовани, заради прекалените ограничения, събирането на секретна информация на тази територия било оскъдно. Единствените други източници за набирането на такава информация там били морското и въздушното разузнаване, даващи ограничени сведения за аржентинските способности. Британците не разполагали в южноатлантическия район с достатъчно прелетни възможности. Смесеният въздушноразузнавателен център на кралските военновъздушни сили в Брамптън зависел от това какви трохи падали от масата на богатите американски братовчеди. Американският национален разузнавателен център пък разполагал с два основни вида разузнавателни стратегически устройства: разузнавателни сателити и прелитащи самолети „Блекбърд“ SR-71. Дори и някое от американските устройства да забелязало нещо нередно през първите три месеца на 1982 г., изглежда, то никога не било докладвано на британския смесен въздушноразузнавателен център или на британската разузнавателна общност. Сателитите KH-11 били главно насочени за събиране на информация за съветските дейности в северната хемисфера на Америка, а не в южноатлантическата й част.

Въпреки наличието на няколко разузнавателни източници и „кастрираните“ разузнавателни агенции с ограничени действия, британците останали слепи за предстоящия фолкландски щурм. Те имали само една последна надежда да променят ситуацията с разузнавателния вакуум: да разчитат на „външни връзки“, тоест, информацията на другите страни. За британците това означавало да използват САЩ в тази насока. Специалните взаимоотношения били основани върху разузнавателен обмен на информация между Рузвелт и Чърчил, който винаги си оставал гръбнакът на американско-британските взаимоотношения.

За нещастие, при развитието на Фолкландската война през 1982 г. американско-британската връзка се превърнала в неангажираща за нито една от страните. Изглежда, вече американците не желаели да си подават топката, дори с най-близкия си съюзник. Защото Америка имала свои планове за Аржентина. Генерал Галтиери щял да оглави похода на директора на ЦРУ Кейси срещу комунизма в Централна Америка. Американците се нуждаели от подкрепа, която да бъде идеологически ангажирана и която се изразявала в един испаноговорещ, антикомунист. За предпочитане било той да има опит в разправиите с левите революционни части, за да оглави антикомунистическия поход, подкрепян от ЦРУ в Сандинистка Никарагуа. Кейси дори получил 19 милиона долара за подкрепа на целевата му програма. Другото сигурно било, че Галтиери получил подкрепата на ЦРУ в преврата срещу своя предшественик, генерал Виола, когато посетил Вашингтон през ноември 1981 г.

В резултат от взаимноизгодното споразумение между Галтиери и ЦРУ британците били изтласкани от полезрението на американците. По принцип Америка е била хладно настроена към британските претенции за Фолкландските острови, поради това, че императивите на доктрината „Монро“ винаги поставяли САЩ в честолюбива позиция по този въпрос. Накрая и последната надежда за източник на секретна информация за британците от САЩ, не се сбъднала.

Националната организация, отговорна да контролира източниците на разузнавателна информация, била смесеният разузнавателен комитет. Той достигнал своя връх през Втората световна война. Напрежението от събитията на живот и смърт между 1939 и 1945 г. допринесло за точността, внимателното фокусиране и спешността на краткосрочните и дългосрочните доклади, изготвяни от него. Тези доклади били приемани с нужното внимание и уважение. Чърчил настоявал за реални предвиждания на развитието на ситуацията, основаващи се на сериозни доказателства и анализи по време на военните действия. След 1945 г. опасностите, предвещавани от започването на Студената война, държали в пълна бойна готовност способностите и уменията на смесения разузнавателен комитет. Той се превърнал не само в надежден източник на стратегическа разузнавателна информация, но и във филтриращ механизъм, който поставял информационните източници на масата, като преди това изглаждал различията в информацията. Американската агенция за разузнавателна статистика тогава можела да завижда на успехите и надеждността на смесения разузнавателен комитет. Анонимните доклади, изготвяни от него, постигнали много, за да предотвратят вътрешните междуособни войни, които изобилствали в американския разузнавателен апарат през шестдесетте години.

В Уайтхол, както винаги, започнала обикновената битка за контрол върху влиятелните източници, които можели да впечатлят министрите. Борбата отдавна била поведена, но не само заради тъй наречената душа на продукта, създаден от смесения разузнавателен комитет, но и за контрола върху самия него. Британското министерство на външните работи изтръгнало контрола от ръцете на военното министерство през 1940 г. След Суецката криза бил създаден нов отдел, който имал за задача да управлява смесения разузнавателен комитет от името на Кабинета, а не от името на британското министерство на външните работи. Независимо от това, британското министерство на външните работи обаче успявало да държи в ръцете си контрола върху смесения разузнавателен комитет и по-специално върху неговите разисквания, и до определена степен. Това ставало възможно от постоянното му председателствуване в този комитет. Така британското министерство на външните работи разполагало с две въдици, с които да лови националното разузнавателно влияние: първата била в ръцете му като член в обсъжданията на разузнавателните въпроси при дебатите в смесения разузнавателен комитет, като един от председателствуващите органи, както и чрез участието му в съответните подкомисии; втората въдица била в ръцете му от правото му да участва в изготвянето на националните разузнавателни доклади. Това идеално подреждане на нещата напълно отговаряло на вижданията на британското министерство на външните работи за водене на външната политика.

Независимо от увеличаващото се разузнавателно и политическо напрежение между декември 1981 г. и февруари 1982 г., смесеният разузнавателен комитет не превърнал въпроса с Фолкландските острови в проблем от национален характер. Дори и в разузнавателния доклад през юли 1981 г., след като отлично информиран източник съобщил, че имало криза в отношенията там, този въпрос бил определен само като „годишен преглед на нещата, обичаен при смяна на хунтата“. Няма дори писмено доказателство, че щом Галтиери завзел властта в Аржентина през декември 1981 г., смесеният разузнавателен комитет отбелязал в доклада си това събитие, като не му отдал нужното значение. Нито даже отразил тамошния развой на събитията. Постоянната разузнавателна служба за Латинска Америка се срещнала осемнадесет пъти между юли 1981 г. и януари 1982 г., но при нито една среща не бил повдигнат въпросът Фолкландската криза да се включи в дневния ред. Едва когато последният кръг от преговори между Англия и Аржентина започнал в Ню Йорк през януари 1982 г., британското министерство на външните работи помолило смесения разузнавателен комитет да разработи официален разузнавателен доклад за направляващ документ в обичайната среща между Кабинета и комитетите по отбранителна политика по въпросите за морските позиции на Англия, насрочена за 16 март 1982 г. За да задълбочат липсата на разузнавателна информация, британците прибавили към нея и липсата на способността си да организират спешни действия в сложна обстановка.

Но бюрократичната инерция в Англия не възпрепятствала действията в Аржентина. Щом военноморският щаб на адмирал Аная информирал военните плановици за секретния военноморски план, разработен на 12–13 януари 1982 г., единственото, което останало, било да се установи дали аржентинската стратегия, изискваща двойна насоченост, щяла да бъде необходима. Дали преговорите между Англия и Аржентина в ООН в Ню Йорк в началото на 1982 г. щели да постегнат необходимите резултати?

Аржентинско-британските двустранни преговори в началото на 1982 г. се превърнали в поредното фиаско. Британците предложили обикновените продължителни кръгове от бъдещи дипломатически срещи да бъдат удължени, като дори се поздравявали по какъв елегантен начин спечелили още няколко месеца, за да успокоят противоречията между безкомпромисните островитяни. В това време нараствало войнственото настроение на аржентинската хунта, командвана от Галтиери. Аржентинците вече били убедени, че британците пак се запънали при преговорите, разчитайки на отсрочки, като станало ясно, че преговорите не водели доникъде. Те приключили с издаването на известното кратко съвместно комюнике.

В Буенос Айрес хунтата била бясна. Те искали да поддържат огъня на дипломатическото напрежение между тях и Англия, а не да четат банални комюникета. Британците не осъзнали, че техните закъснели тактики в ООН били спусъкът за появата на още една насоченост, която щели да използват аржентинските стратези: те вече настоявали да бъде използвана сила. За ужас на британските дипломати аржентинското правителство издало едностранно комюнике на следващия ден, 2 март 1982 г., в което злостно заявявало:

„На срещата в Ню Йорк присъстващите приеха аржентинското предложеше за срещи, при които да бъде придобит аржентински суверенитет върху Малвинските острови и да се постигнат задоволителни резултати, понеже времето е кратко. Аржентинците водеха преговори с Англия с търпение и вяра през последните петнадесет години. Новата система съдържаше ефективна стъпка и конкретно предложение за успешно разрешаване на спора. Но такова не последва. Аржентина си запазва правото да прекрати работата на този тип механизъм. Както и да избере процедурата, която най-добре отговаря на нейните интереси.“

Алармираното британско министерство на външните работи незабавно изискало пълно разясняване на тази едностранна декларация. Аржентинският външен министър, Никанор Коста Мендез, и неговият представител от ООН, Енрике Рос, започнали да уверяват, че ако преговорите преминели гладко, нямало да има проблем. Но вече било късно. Колкото и уверения да били предоставени от дипломатите, аржентинската хунта и най-вече аржентинската флота сега наблягали на силата. Фитилът, възпламенил Фолкландската война, вече бил запален.

Последвал чист фарс и огромно безумие. Доколко това била нарочна заблуда на врага или тест за решителността на британците, никога не станало ясно. Екип от патриотични аржентински търговци на метални отпадъци внезапно акостирал на замръзналия бряг на остров Южна Джорджия, на осемстотин мили източно от Фолкландските острови, на 19 март 1982 г., на борда на аржентинския военноморски помощен кораб „Буен Сукесо“. Развълнуваният екипаж веднага издигнал аржентинското знаме, изстрелял един оръдеен залп и накрая изпял аржентинския химн. Водачът им, сеньор Давидов, декларирал, че екипът се намирал на брега на Южна Джорджия, за да изпълни стария договор, според който трябвало да събира метални отпадъци за продажба от старите китоловни кораби в Лейт Харбър, което било истина. Освен това предложили на местната британска служба за антарктическо проучване помощта на своя доктор и медицинския си щаб при нужда. В това време в Аржентина главнокомандващият аржентинската флота, адмирал Ломбардо, бил бесен. Тази публична авантюра в Южна Джорджия рискувала сигурността на секретните му планове за нападение върху Малвинските острови. Британците щели да се изправят нащрек заради тази пантомима. Адмирал Аная обаче успокоил неговите страхове. Британците нямало да предприемат нищо, заявил той.

Британското министерство на външните работи било поставено натясно. Фолкландският проблем станал „криза в Южна Джорджия“. Започнала обичайната размяна на дипломатически ноти, като аржентинския външен министър пледирал, че е в пълно неведение. После на 22 март 1982 г. дошли новините, че военноморският аржентински помощен кораб „Буен Сукесо“ и екипаж за събиране на метални отпадъци, воден от сеньор Давидов, напуснал територията на остров Южна Джорджия. Напрежението спаднало, за да се вдигне отново, сега с пълна сила, когато британският военноморски кораб „Ендуранс“ внезапно се насочил към остров Южна Джорджия и станало ясно, че десет аржентинци били останали на брега. Британският кораб трябвало да ги натовари на борда си и да ги закара до пристанище Стенли.

Полковник Лав тогава бил единственият човек, който се притеснявал за разрастването на кризата и виждал в перспектива събитията в Буенос Айрес. Британското министерство на външните работи и въоръжените сили на британците и аржентинците вече били подробно алармирани, изправени нащрек и в пълна бойна готовност. На 24 март 1982 г. Лав изпратил сигнал до британското министерство на отбраната, в което подкрепил по-раншните си предупреждения. Той предупредил, че британският военноморски кораб „Ендуранс“ рискувал да бъде засечен. Затова мисията му по товарене на аржентинците от бреговете на остров Южна Джорджия щяла да бъде сметната за провокация, която можела да предизвика аржентинците да предприемат „спасителна операция“ с помощта на военноморската си флота.

Полковник Лав дал тези информации и съвети много късно. До 25–26 март 1982 г. три аржентински военноморски кораби вече се били отправили към Южна Джорджия, като изпълнявали специалната си мисия да блокират пътя на британския военноморски кораб „Ендуранс“. Ник Баркър започнал да си играе на криеница с аржентинската военноморска флота в южната част на Атлантическия океан. Лорд Карингтън, който накрая се притеснил толкова, колкото било притеснено и аташето му в Буенос Айрес, уведомил и алармирал Маргарет Тачър и Кабинета за случващото се там. Той заявил следното: „Може би все пак ще трябва да се изправим срещу определен вид конфронтация.“

Правителственият комуникационен щаб потвърдил, че две фрегати се били отправили към Фолкландските острови, като подводницата с дизелов двигател „Санта Фе“ получила мисията да доведе до брега на островите специален разузнавателен екип. Може да се направи само една интерпретация на тези заповеди. Специалните разузнавателни индикатори показали наличието на следните действия: военното построяване между цивилните редици в Пуерто Белграно, на аржентинския основен остров; товаренето на стабилна земноводна аржентинска сила от 900 души; отправянето на изток на военноморска сила със специална мисия; отклонението от ежегодния уругвайски тренировъчен лагер; потокът от доклади за това колко британски и аржентински военни сили се намирали в пристанище Стенли; необикновените мисии на военновъздушните сили. Всички изброени разузнавателни индикатори започнали да крещят предупредително: „аржентинско нападение“.

Снабдени с тази разузнавателна картина, Постоянната разузнавателна служба за Латинска Америка, част от смесения разузнавателен комитет, провела среща под ръководството на представители на британското министерство на външните работи на 30 март 1982 г. Независимо от информацията Постоянната разузнавателна служба за Латинска Америка спокойно заключила, че нападението не било неизбежно. Ситуацията, настояла тя, можела да се обясни с думите на посланик Уилямс в Буенос Айрес: „Аржентинците възнамеряват да се придвижат напред в спора, но оставят нещата на самотек, докато същевременно укрепват военната си мощ в района.“ Мнението на посланика било допълнено и от отричането, което извършили Коста Мендез и Рос, че нямало и не се предвиждало военно напрежение в района. Отговорите, които службата започнала да изпраща на търсещите въпроси, от посланик Уилямс се основавали на уверенията им, че британците преговаряли с вяра и твърдост, като не се сблъсквали с никакви признаци на внезапни военни действия. Възможно е Коста Мендез и Рос да не знаели повече за атаката, защото членовете на хунтата вече не вярвали на политиците. Затова можело да се приеме за чиста монета твърдението, че те дори не съобщили за военните си планове на Мендез от съображения за сигурност.

Изглежда невероятно как британската разузнавателна общност се успокоявала толкова дълго с фалшиво чувство за сигурност, и то до 30 март 1982 г. Имайки предвид наличните разузнавателни индикатори, те или членовете на британското министерство на външните работи, които доминирали в процеса на смесения разузнавателен комитет тогава, изглежда, нарочно пренебрегвали фактите. Причините се коренели в илюзиите за реалността в Уайтхол и най-вече в британското министерство на външните работи. На първо място британците се страхували да не провокират аржентинските военни за насилствени военни действия. Алтернативната политика да се изправят лице в лице със заплахата означавало да преместят военния гарнизон надолу на юг, към крепостта Фолкланд, което щяло да бъде скъпо начинание. В Уайтхол през 1981 г. в стремежите им към ограничаване на разходите за отбранителни действия всяка политика за увеличаване разходите за отбрана извън Англия, щяла да бъде счетена за лудост. Отвъд символичния гарнизон на Фолкландските острови, единствената възможна политика, с която разполагала Англия тогава, била в мирното уреждане на нещата. Нямало друга алтернатива.

На второ място британското министерство на външните работи твърдяло, че аржентинското едностранно комюнике, публикувано на 2 март 1982 г., трябвало да се вземе предвид. В него аржентинците посочили краен срок за приключване на британско-аржентинските преговори, предвиден за края на 1982 г. Със сигурност обаче нито едно суверенно правителство нямало да направи нещо толкова насилствено, като това да направи обратен завой и да нападне Фолкландските острови.

Третото заблуждение в Уайтхол се основавало върху страха от виещия срещу луната вълк. През 1977 г. била изпратена ядрена подводница в южната територия на Атлантическия океан, което било скъпо мероприятие. Но пък Аржентина не предприела нищо. Тогава част от кабинета обявила, че британската военна сила разубедила аржентинците да не предприемат военни действия, но британското министерство на външните работи и останалата част от Уайтхол, обявили тази операция за безполезно начинание. Разузнавателната общност пък била решена да не предприема излишни действия.

Тези британски страхове били огледален образ на собствените страхове на аржентинската хунта. Осъзнавайки силата на Уайтхол тя била наясно, че трябвало да действа с определена скорост и обуздаване на силите си, ако искала планът й да успее с минимални жертви и международен отзвук. Така че, щом хунтата осъзнала, че британците били нащрек, заради действията на аржентинската флота, те бързо се задействали да предотвратят допълнителни проблеми, преди британците да могат да реагират. Решението да нападнат било взето при една среща в петък, на 26 март 1982 г. и целяло да се спечели една безкръвна победа. В събота, на 27 март 1982 г., Коста Мендез обявил решението на хунтата пред слисаните дипломати от аржентинското министерство на външните работи. В неделя, на 28 март 1982 г. разузнавателна информация по въпроса била поставена върху работните бюра на Постоянната разузнавателна служба за Латинска Америка и върху бюрата на останалите комисии от разузнавателната общност.

Независимо от бъркотията на предприетите в последната минута действия, обсъждания и предупреждения, на 2 април 1982 г. аржентинската военноморска флота акостирала в Мюлет Крийк, на югоизточния бряг на Източните Фолкландски острови. Понеже никой не ги засякъл, те събрали своето въоръжение, потегляйки през мочурливите хълмове към Мууди Брук, който се намирал извън пристанището Стенли, и призори атакували спящите палатки, колиби, хангари и навеси на британската военноморска флота, стреляйки по сградите с автоматичен огън и хвърляйки в тях фосфоресциращи гранати. Не трябвало да бъдат притеснени. Вече напълно осведомена за ситуацията от тържествуващите аржентински радиопредавания, че нападението вървяло с пълна сила, кралската военноморска флота била стабилно окопана на отбранителни позиции около губернаторската резиденция. Битката за Фолкландските острови вече започнала.

До 8.30 ч. същата сутрин всичко било приключило. Обградени от 900 души, въоръжени с тежки оръжия и без възможност за бягство, губернаторът Хънт наредил на слабата си флота, десет пъти по-малобройна от аржентинската, да се предаде, но не преди да стреля по няколко аржентинци, които непредпазливо излезли на открито. На снимки във вестниците картината за случилото се обиколила света и внесла истински шок между британските въоръжени служби. Британските офицери си спомнят, че никога дотогава не били видели такава колективна вълна на гняв по лицата на служещите тогава войници, щом видели снимките. Победоносните аржентинци натоварили на корабите останалите членове на британската военноморска флота, заедно с протестиращия губернатор Хънт и заедно с всеки островитянин, който искал да тръгне с тях.

Това се оказало истинска грешка, понеже после всеки офицер щял да иска отмъщение за унижението, което преживял. Едно от първите армейски формирования, завзели обратно Фолкландските острови, щом британската армия, акостирала там, били членовете на Морския отряд 8901, т.е. оригиналният фолкландски гарнизон на Кралската британска военноморска флота, командван от майор Майк Норман. Със статут на доброволци, британците изпратили моряците под името рота „Джулиет“, която била част от 42-ри отряд. Рота „Джулиет“ незабавно атакувала Маунт Хариет заедно с хората на полковник Ник Вокс през юни 1982 г. Тази операция по-късно била определена от професионалистите като най-фината пехотна нощна акция след Втората световна война.

Нападението било посрещнато с крайно противоположни реакции в Буенос Айрес и Лондон. На „Плаца ди Майо“ (площад в Буенос Айрес) триумфиращите аржентинци ревели с цяло гърло, като пеели своя национален химн и развявали аржентински знамена. Били забравени стрелбите на демонстрантите — на този площад само няколко месеца по-рано. За генерал Галтиери изглеждало, че желанието на стария диктатор да използва чуждестранна военна авантюра, за да отклони вниманието на народа от вътрешнополитическите му проблеми, проработило перфектно. С накъсан от емоциите глас, той казал на тълпите, че неговата хунта единствена „изразявала желанията ма обикновените аржентинци“. Тълпата неистово закрещяла в подкрепа на това изказване.

Лондон бил шокиран и преживявал шока в тишина. За да влоши нещата още повече, кабинетът изгубил връзка с всички събития. Внезапно спряла комуникацията между Лондон и Фолкландските острови. През целия този „черен петък“ мненията се изразявали само в бяс и гняв. Уайтхол бил травмиран, а „цивилните служители и политиците само шепнеха, защото така сякаш изразяваха някаква чудовищна смелост“, според Макс Хейстингс. Един от наблюдателите отбелязал, че „съществуваха малки групи, които си шепнеха по ъглите. Ситуацията напомняше Римския Сенат, при убийството на Юлий Цезар.“

Председателствайки страшното поражение, предизвикано от „този развъдник на безгръбначни животни“, каквото според нея било британското министерство на външните работи, Маргарет Тачър твърдо решила да се бори. Тя нямала друг избор. След мрачната атмосфера на обвинения и катастрофални последици през този петък, парламентарният дебат в събота бил много важен. Британската администрация загубила за малко. Призраците на Идън и Чембърлейн вече блуждаели във въздуха. Правителството на торите през 1982 г. и без това било прекалено непопулярно.

Тачър държала на своето. Изправена пред ръмжащата в неодобрение Камара на общините, тя признала за миналите провали и провъзгласила ясно твърдите решения на правителството да възстанови британската гордост и чест. Тя била обнадеждена от адмирал сър Хенри Лийч, британския министър на флотата, който я уверил, че било възможно за британската флота да си възвърне обратно островите. В същото я уверил и нейният заместник, Уилям Уайтлоу, който също й заявил, че ако не застанела на твърдата позиция за битка, те щели да загубят работата си до неделя. Затова Тачър наредила да се изпрати огромна британска военноморска сила със специална задача да възвърне обратно Фолкландските острови.

Тези изявления били посрещнати с шовинистични настроения на възторг от британците, но и с учудване от останалата част на света. Дипломатическите източници шепнели, че ако аржентинската хунта само предполагала, че британците щели да реагират толкова решително, никога нямало да се опита да си възвърнат Малвинските острови. Но вече било късно и за аржентинците. Появили се значителни провали, предизвикани от разузнавателните източници и на двете страни. Както един аржентински дипломат заявил, щом всичко приключило: „Никога не сме си и помисляли, че в отговор британците могат да изпратят огромна военноморска сила. Ако си го бяхме помислили, скептиците в Буенос Айрес щяха да имат неоспоримото доказателство, за да се противопоставят на предложенията на аржентинската военноморска флота за нападение.“

Ходът на Фолкландската война бил добре документиран. Докато британските власти се мъчели да скърпят една смесена военна сила със специална задача, поради неотложността да се воюва на разстояние от 8000 мили, френетичните дипломати се мъчели да открият алтернативно решение. Но аржентинците не възнамерявали да напуснат доброволно островите сега, когато били обратно в ръцете им. Британската таблоидна преса вилнеела в публичното пространство за мъките и притесненията на фолкландските островитяни, страдащи в ръцете на „военната диктатура на една бананова република“.

Всъщност аржентинската окупация не била жестока. Аржентинските въоръжени сили били най-меките от всички тирани, които някога окупирали Фолкландските острови. Те били водени от внимателния и вежлив бригадир Марио Бенджамин Менендез, който бил работил на островите, познавал добре островитяните, говорел английски, знаел за традициите им и спазвал начина им на живот. По думите на един островитянин:

„Никога не съм се притеснявал, когато аржентинците бяха тук. Те бяха отделно от нас и се стараеха да не ни притесняват. Много рядко можеше да ги срещнеш, понеже стояха настрана. Единственият път, когато наистина се уплаших, беше, когато британските парашутисти завзеха пристанището Стенли. Те бяха като футболни хулигани с пушки, които стреляха върху всички, хвърляха и крещяха, като даже се притесних да не ме изнасилят… Британците бяха ужасни.“

Всъщност най-явното насилие на аржентинския режим, освен военновременните полицейски часове и прекъсването на електричеството, било искането всички да започнат да карат отдясно. Когато един островитянин обявил това за тирания, учудените аржентинци само посочили, че така щяло да бъде най-безопасно за всички, включително и за островитяните. Обяснението било, че тогава пристанището Стенли било пълно с млади аржентински доброволци, който карали тежкотоварни камиони и които дотогава карали само отдясно. Островитяните трябвало да се съгласят с това обстоятелство.

Но въпреки това било безспорно, че аржентинците пленили суверенната територия на Фолкландските острови с оръжията си. Тогава, при водените в Ню Йорк от американците дипломатически преговори, станало ясно, че трябвало да се съгласят с компромиса, че британската кралска флота била готова да действа. В постепенното разрастване на конфликта, който от минимална морска блокада се превърнал в пълномащабна военновъздушна, военноморска и сухопътна война, светът станал свидетел на постоянно потапяне на военни кораби, на горящи в небето самолети, на това как пехотинци с почернели от гранатите лица се биели с щикове в окопите, изкопани в тъмните планини. На 14 юни 1982 г. всичко било приключило. Флагът на ООН се издигнал над пристанището Стенли и хиляди уморени аржентински войници затътрили крака към летището, за да си заминат вкъщи, разбити и победени. Много от аржентинските офицери си заминали от Фолкландските острови дълго преди финалната британска атака, за голямо учудване на новопостъпилите аржентински войници.

Цената, която всички заплатили, била висока. Над 1000 души загинали, а два пъти повече били ранени. По ирония на съдбата британците заплатили по-висока цена, отколкото плащали за военноморския разрушител „Ендуранс“ да държи под око Фолкландските острови и да защитава интересите на кралството през 1981 г. След войната вече било немислимо да се дадат обратно островите на Аржентина, а любопитният исторически парадокс, бил в това, че островитяните сменили една нападаща армия с друга. До 1986 г. там била построена нова военновъздушна база, която да защитава Фолкландските острови. Тя служела и за подкрепление на новопристигналия британски гарнизон на брега, оборудван с комуникационно-отбранителна техника. Вече не можел да бъде повдигнат въпросът за присъединяване на Фолкландските острови към Аржентина.

Погледнато назад в миналото, е пределно ясно, че всичко можело да бъде предотвратено или избегнато. И двете страни в диспута взаимно се заблудили. Разликата между фолкландската криза и другите международни спорове била в това, че нито една от спорещите страни не искала да воюва. Един ясен сигнал от разузнаването щял да промени хода на нещата.

Две теми възпламенили фитила на спора. Британците никога не разбрали колко силно аржентинците искали да си върнат обратно Малвинските острови. Някой трябвало само да обърне внимание на патетичните трупове на аржентинските войници след битката и да прочете поздравителните писма, написани от неизвестните ученици за връщането вкъщи: „на нашите смели войници от Малвинските острови“, за да осъзнае колко дълбоко претенциите към Малвинските острови се били вкоренили в аржентинската национална култура и в аржентинския живот. Всеки ученик от основното училище бил щастлив да напише до „моя по-голям брат на островите“. Аржентинската заплаха за островите винаги е била силна. Британските посланици и аташетата по отбранителните въпроси го осъзнали и докладвали до началниците си. Но през призмата на собствените интереси на Уайтхол латинската гореща кръв била представена като „много шум за нищо“.

Това било сериозно подценяване на нещата. Но което е по-важно: понеже аржентинската опасност била реална, британците започнали да блъфират. Тук е и второто ядро, възпламенило диспута. Просто нямало как правителството да отбранява Фолкландските острови през периода 1979–1981 г. Било немислимо за Уайтхол, тогава зает с орязването на публичните разходи, понеже нацията стигнала до финансов колапс, въвеждайки я в Международния валутен фонд през 1978–1979 г., да мисли за нещо друго, освен за съживяването на икономиката.

Г-жа Тачър поставила пръста си върху проблема в речта си пред Камарата на общините, произнесена веднага след нападението: „Няколко пъти в миналото нападението се смяташе за неизбежно. Единственият начин за предотвратяването му щеше да бъде в поддържането голяма военноморска флота там. Нито едно правителство не разреши този проблем, защото цената щеше да бъде огромна.“ Така че, изправени пред истинската заплаха, британците нито преговаряли за проблема, нито направили нещо, за да укрепят своите защитни позиции там. Докато не станало късно.

Британците били в една и съща позиция с израелците преди войната в Йом Кипур през 1973 г. Израелците били въвеждани в заблуда от египтяните толкова много пъти, че в случая решили да пренебрегнат всички военни показатели за предстоящата атака, като се съсредоточат главно върху политическите предпоставки, които според тях били абсолютните индикатори за вражески действия. Изправени пред аржентинското раздрънкване на оръжия, британците отишли още по-напред. Те даже не разработили една последователна схема от поне някакви индикатори за истинската атака. Те пренебрегнали напълно проблема, вярвайки, че нападението никога нямало да се състои, или позволили на официалните лица да диктуват тази политическа информация, която най-добре съответствала на рамката на британското министерство на външните работи. Това било абсолютна глупост, и то не само защото аржентинците не четели писанията на британското министерство на външните работи. Това даже подчертава основния разузнавателен провал във фолкландския спор, защото британското министерство на външните работи никога не си направило труда да види ситуацията от гледна точка на врага. Точно там се появяват и усилията да се изтеглят разузнавателни сведения за аржентинската заплаха към Фолкландските острови от аржентинската национална преса и гледна точка.

Всяка такава преценка на аржентинската заплаха щяла да подчертае две важни промени в ситуацията до 1982 г.: първо, аржентинците загубили вяра в преговорите с британците за възвръщане суверенитета върху островите; второ, британците ясно показали намерението си да се оттеглят от Фолкландските острови. Островитяните вече не били пълноправни британски граждани, а военноморските кораби на кралската флота били изтеглени от тази територия, без да им бъдат изпратени заместници. Това били ясни показатели на ситуацията от аржентинска гледна точка. При това положение всяко нормално правителство с териториални претенции щяло да ухажва островитяните, да инвестира в тях пари и да се опитва да изглажда подозренията им с икономически изгодни мерки, които щели да дойдат от основната територия на Южна Америка.

Хунтата на генерал Галтиери не била нормално правителство, както посочило британското министерство на външните работи. Тя била националистическа и авторитарна, налагала режим при тежки икономически условия и търсела начин да отклони вниманието на недоволните си граждани от техните проблеми. В тези условия през 1982 г. тази аржентинска група, съставена от отчаяни южноамерикански генерали, отдадени на каузата, нямала никакъв шанс да постигне и минималното от целите, които си била набелязала.

За разлика от други критично разузнавателни присъди, тази не се основава на поглед в миналото. Тя била толкова очевидна тогава, колкото и сега. Дефектите на хунтата били явни за всички. Тук се говори за пропуските, направени в разузнавателните доклади от дипломатически източници, смесения разузнавателен комитет и от така наречените експерти по въпросите на Латинска Америка, подчинели на британското министерство на външните работи. Именно тук бил основният проблем.

Обвиненията стават все по-тежки. Дори и британското министерство на външните работи да пропуснало да разчете ясно значението на постоянното мърморене на хунтата за получаване на свобода на действията преди февруари 1982 г., то британското министерство на външните работи трябвало да обърне сериозно внимание на предупрежденията, подадени, когато сеньор Давидов и екипът му, отишли на остров Южна Джорджия. „да търгуват с метални отпадъци“ през март 1982 г. Ако британците били показали и минимална решителност срещу това действие, би било достатъчно. Акостирането им, дължащо се на мълчаливата подкрепа на военноморската сила и предварително планиране, безпогрешно било уловено от аржентинската национална представа. Британците първо се подвоумили, а след това раздразнили, изпращайки британския разрушител „Ендуранс“, корабът-хранител, който бил зле въоръжен и чиято сила била недостатъчна, ако трябвало да бъде използван в тази насока. Не бил изпратен ултиматум до генерал Галтиери, а британските дипломати се възмутили от това аржентинско действие само на сесия на ООН.

Причината за това била проста: нямало индикатори, че някой иска да нападне Фолкландските острови, така, както британците виждали ситуацията. Затова и британското министерство на външните работи нямало да уведомява никого за нищо, което можело да настрои още повече аржентинците срещу Фолкландските острови или да струва още пари на британските данъкоплатци. Това била икономика на примирието. Само надеждният военен плавателен съд, който щял да патрулира около Фолкландските острови, бил заплахата, срещу която аржентинците нямали отговор. Макар и да била скъпа издръжката на този британски разрушител, той щял да осигури време за политиците, през което те щели да предотвратят така наречения британски блъф, ставащ все по-унизителен с времето.

Нито един от изброените дотук факти не обяснява невероятната пасивност и инерция, по която се движел Уайтхол до месец март 1982 г. Това бил един забележителен колективен психологически провал. Единственото рационално обяснение, изглежда, било „познавателното неудобство“. Не можело да се случва нещо, ако то не съвпадало с желателната рамка и световното мнение на Уайтхол или с капризните предписания на британското министерство на външните работи. Това било един вид „отбранително стоене настрана“ от неприятната ситуация. Накрая станало ясно, че за Фолкландските острови британците водели политика, основана само на надежди и молби. В тази ситуация последното, което биха желали да чуят определена институция или индивид, било, че нещо катастрофално щяло да се случи. Това също може да се отнесе към провала на разузнавателните агенции да съберат достоверна информация за Аржентина. Както един пациент не желае да получи диагноза последен стадий на рак, така и Уайтхол не искал да узнае правилната диагноза за това какво щяло да се случи на Фолкландските острови, за да не се потвърдят страховете му. Така може да се обясни колективното отричане на неприятната действителност през 1982 г. Още веднъж, невъзможността на британците да видят истинските факти, ги подвела.

Заблудата от лошата интерпретация или игнорирано разузнаване обаче не ограничила напълно британците. Способностите на аржентинците за заблуда били много по-лоши. Независимо от грубите вестникарски статии, които се опитвали да опишат хунтата само като една група от неспособни да мислят националисти, има обширни доказателства, че зад действията им прозирала точно преценена стратегия и ясен опит да увеличат натиска върху британското правителство, за да пробват неговата решителност. Хунтата може и да нямала друг избор, защото според Ричард Лебоу „тя се превърнала в затворник на националните страсти, които спомогнала да се развият“. Веднъж поели своя курс на действия, те нямали друг избор, освен да продължат напред. Триумфът през последната седмица на „Плаца ди Майо“, можел лесно да бъде превърнат в последните демонстрационни действия срещу хунтата от края на месеца. Възвръщането на Фолкландските острови на Аржентина означавало национално обединение и политическа законност. Както и британците, генерал Галтиери и колегите му облекли своя интерес в неразбирането на политиката, която двете страни провеждали, както и в неразбирането на намеренията им. Галтиери по-късно признал следното: „Ще ви кажа, че макар и английската реакция да беше възможна, хунтата не я виждаше като вероятна. Лично аз я смятах за невъзможна и невероятна.“

Галтиери имал право да заяви това. Британското мнение по въпроса било неизвестно за него, но действията им говорели ясно, че британците искали да се отърват от Фолкландските острови. Кореспондентът на вестник „Таймс“ в Буенос Айрес докладвал в Лондон, че аржентинските официални лица вярвали, че британският провал в ответната реакция срещу аржентинската провокация през март 1982 г., бил още един ясен сигнал, че британците не искали да се занимават повече с този проблем. Така британската пасивност и бездействие окуражили хунтата да нападне.

Генералът също бил обнадежден в своята политика от всеобщото мнение, че британците нямали да имат желание да си възвръщат Фолкландските острови, щом аржентинците ги завземели. Американските адмирали пък открито информирали кореспондентите, че британската военна сила щяла да бъде всъщност „прекалено слаба, прекалено малка и прекалено далече от дома, за да постигне целите си“. В крайна сметка, това, което в действителност станало, било, че на британската военна сила наистина й липсвала достатъчна военновъздушна подкрепа. Ако професионалното военноморско мнение по целия свят било обединено, то щяло да стане ясно, че на Галтиери можело да му бъде простено нахалството, че смятал да победи във войната срещу британците.

След като войната била приключила, това мнение било потвърдено и от друг, независим и необичаен източник. По време на Студената война британците поддържали дискретна връзка със съветската армия. През юли 1982 г. съветски генерал спокойно и тихо поискал да си разменят разузнавателна информация за няколко важни въпроса с британски колеги. Леко слисани, британските разузнавателни офицери се съгласили и след като отнесли въпроса до изненадания британски кабинет, накрая отговорили на руснаците, използвайки разузнавателните си средства. Но по-късно британците поискали от руснаците да получат сведения за разузнавателната техника, която те използвали. Руският офицер кимнал в съгласие, помислил и дал подробно описание на секретните възможности и на определени съветски разузнавателни техники. Когато руският офицер приключил с обясненията, той се обърнал към британския си колега с въпрос: „Сега, другарю, време е за моя въпрос към британския кабинет: как, по дяволите, вашата британска военна сила със специална мисия успя да си възвърне обратно Фолкландските острови?“

Последният провал на разузнавателната преценка на Галтиери се изразявал в огледален образ на собствената му позиция като лидер на хунтата. Благоразумието предполагало, че щом един противник се е изправил срещу националното унижение, то той щял да направи същото, което щял да направи и противникът му. Анализите на аржентинския враг трябвало да покажат на хунтата, че войнствено настроените британци, тогава в кръчмите и баровете, щели повече да се бият, дори и изнежените души в британското министерство на външните работи да не желаели. А когато един избран лидер се провалял да отговори на обществените очаквания и се провалял в опита си да възвърне националното достойнство на страната си, той скоро щял да се намери на улицата без работа. Провалът на хунтата да разбере правилно британския характер и вродената му агресия бил огромен. Техните разузнавателни служби не ги информирали както за британския характер, така и за намесата на британците в политиката на колониалните си територии в останалата част на света (например Гибралтар, Хондурас, Белиз). Затова имало солидни причини, които би трябвало да са очевидни за всяко аржентинско разузнаване „по отношение на британците“, защото било много вероятно те да отвърнат на удара с удар. Аржентинската хунта също трябвало да си изясни всички тези въпроси. Но Маргарет Тачър не била единственият британски лидер, подведен от разузнавателните си агенции.

За разузнавателните аналитици съществува нещо разстройващо и депресиращо относно Фолкландската война. Имало множество индикатори, но те били пренебрегнати. Всеки в Уайтхол, знаел, че това било война, която не трябвало да бъде водена. В същото време обаче съществувало едно възхищение от триумфа на английските оръжия. Кралската флота спасила не само репутацията си, но и бъдещото си съществуване, което стояло под въпрос. Каквото и да говорел докладът на Франкс, цялата разузнавателна общност знаела истината, че Аржентина била сметната за незначително събитие през Студената война, заради това била пренебрегната като евентуална заплаха. Няколкото разузнавателни офицери, специализирани по въпросите, свързани с Испания или останалата част от света, тогава нямали право да вземат отношение по въпросите за сигурността.

Уроците от Фолкландската война били много. Моряците се научили, че пластмасовите кабели на корабите и пластмасовите панталони на мъжете можели да се превърнат в пластичен експлозив, допирайки се до мокра тел. Разузнавателните офицери пък се научили, че войната не се прави или води с фотокопия на статии от вестници или снимки на военните участници във войната. Тя се прави със снемане на достоверна картина от военните вражески летища и конкретни събития. Отбранително-разузнавателният щаб научил много за електронните, военни подробности на съюзническите ракети, които трудно можели да бъдат засечени дори от вражеските съветски ракети. И накрая Уайтхол се научил, че британската национална разузнавателна система не можела да прокарва само такава разузнавателна информация, която съвпадала с политиката на британското правителство или на британското министерство на външните работи. Една от първите жертви, след Фолкландската война било председателското място на британското министерство на външните работи в постоянния разузнавателен комитет. От 1983 г. за Постоянния разузнавателен комитет щяла да отговаря специална разузнавателна координираща организация, с независим цивилен щаб. Британското министерство на външните работи се превърнало само в един от членовете на постоянните разузнавателни групи.

Но най-ценният урок от всички била „кривата на вероятностите“ от диаграмата на заплахата (фиг. 3), която била изразена в графика. Тя започнала да се появява на стените пред разузнавателните офицери в НАТО в средата на осемдесетте години. Графиката демонстрира взаимовръзките между най-опасните и не толкова опасните заплахи за разузнаването. Фолкландската война се появила точно на точката на пресичане. Разузнавателните изисквания в бъдеще щели да бъдат отнасяни към възможните рискове, а не само в най-лошия случай. Посещавайки погребенията на своите мъртви британски служители, правителството осъзнало, че на света съществували други заплахи, освен Съветския съюз, както то смятало дотогава. Тези конфликти, считани за „извънтериториални“, бързо се превърнали в модерна наука в цял свят.

Фигура 3. Диаграмата на заплахата показва, че най-опасните заплахи (например ядрената война) са най-малко вероятни да се случат. Тероризмът е най-вероятно да се случи, но съответно носи със себе си най-малки заплахи за държавите. Трудността при определянето се състои тогава, когато събитието се намира в средата (в точката на пресичане) на графиката. Фолкландската война през 1982 г. е класически пример. Докато атаката на НАТО в Сърбия през 1999 г. показва колко лесно ограничените военни действия биха могли да се превърнат в голяма война.

Последната дума за Фолкландските острови заслужавала бъде дадена на британското министерство на външните работи, злепоставената група от мъже и жени, които се чувствали неудобно след края на войната между еуфоричните си колеги от британските въоръжени служби. Докато представителите на кралската флота и парашутистите марширували на победоносен парад в Лондон през октомври 1982 г., висш държавен служител от британското министерство на външните работи се навел към един от членовете на разузнавателния щаб на отбраната на балкона, от който се наблюдавало грандиозното шествие.

„Знаеш ли, Хари, всичко това показва резултатите, които се получават, когато един отчайващо непопулярен, долнокачествен автократ бъде оставен да използва една международна авантюра, за да поласкае обществото и да спечели популярност и най-вече да се отърве от проблемите вкъщи.“

Членът на разузнавателния щаб на отбраната кимнал: „Чарлз, тук си абсолютно прав. Да, Галтиери и хунтата наистина се провалиха.“

Служителят от британското министерство на външните работи изсумтял с отвращение. „Галтиери? Аз говоря за Маргарет Тачър!“

Глава 10
„Дори Кувейт да отглежда моркови, на нас няма да ни пука!“
Заливът, 1991 г.

Ако войната в Залива не е била разузнавателна грешка, то тя със сигурност е била страшно неприятна изненада. Когато иракската армия на Саддам Хюсеин нахлула в малката петролна държава Кувейт, разположена в самото начало на Персийския залив, на 2 август 1990 г., реакцията на всички наблюдатели и на разузнавателните офицери по цял свят била една и съща „Не мога да повярвам!“ Веднага след като първоначалният шок отминал, втората реакция на западната разузнавателна общност била абсолютно еднаква: „А като имаш предвид колко голяма е иракската армия…“

Онова, което нападението срещу Кувейт демонстрира, може би най-ясно от всички други по-скорошни примери за провал на разузнавателната система, е ясното разграничение между възможности и намерения, описвани в разузнавателните доклади за преценка на ситуацията. Защото, ако някога е съществувала държава, готова да използва военните си възможности през 1990 г., тя със сигурност била Ирак. Ирак тогава притежавал армия, въоръжена с 5000 танка, 7000 военни бронирани пехотни автомобила и 3500 артилерийски оръдия. Освен това по онова време армията имала на разположение над един милион души — въоръжени мъже, десет пъти по-голяма от британската армия. Тук е мястото да се каже, че Ирак притежавал повече бойни хеликоптери, отколкото имали тогава британските военновъздушни сили и британските въздухоплавателни средства, взети заедно. Това била страховита военна боеспособност. Разузнавателният проблем за Ирак през 1990 г. следователно трябвало да излезе на преден план. Какво би могъл Саддам Хюсеин, диктаторът, разполагащ с четвъртата по големина армия в света, да предприеме след това? Задачите, които стояли тогава пред разузнаването, били най-трудните, най-опасните и най-ефимерните от всички разузнавателни задачи, съществували дотогава: Какви наистина са намеренията на Саддам?

Това, което трябвало да направят разузнавателните аналитици, било да се поставят на мястото на Саддам Хюсеин и да се опитат да вникнат в мислите му. Единственият начин, по който те можели да осъществят тази трудна задача бил или да се доберат до секретните заповеди на Саддам Хюсеин, или да внедрят безупречен източник на информация толкова близко до обкръжението на иракския президент, колкото позволявал рискът. И двете цели били трудни за изпълнение, но необходими.

След Виетнам американската разузнавателна общност насочила света към събирането на всеобща и съвместно значима разузнавателна информация. Способността на американските национални агенции и на техните съюзници да събират разузнавателна информация била грандиозна. От въздушните сателити до биноклите на Марк 1, разположени на земята, американската разузнавателна общност събирала цялата информация, която можела, за потенциалните си врагове, които до 1993 г. се явявали в лицето на бившия Съветски съюз и тъй наречения комунистически блок. При събирането на разузнавателна информация, американците започнали да разполагат с такава база данни, която достигнала енциклопедични пропорции. Всъщност секретният списък с мишени, притежание на американския стратегически военновъздушен отряд, станал известен впоследствие като БЕ или „Бомбена енциклопедия“.

Най-влиятелният документ в края на осемдесетте години за западната разузнавателна общност бил наречен „Съветската военна мощ“. Той представлявал червена гланцирана книжка, публикувана от разузнавателната агенция към американското министерство на отбраната. За разузнавателните експерти този документ (който първоначално бил строго секретен дълги години, за да се превърне впоследствие в общественопопулярно четиво, което журналистите ползвали свободно, като знак за добронамерено развитие на взаимоотношенията между журналисти и власти) представлявал изобилие от чудесни, и изчерпателни неща: снимки от космоса на новите ракети „земя-земя“, изкарани от секретен хангар, разположен дълбоко в сибирската тайга; близки снимки на най-нови съветски модели танкове при изкарването им от съветските фабрики; снимки на непознати хеликоптери, които имали невероятно широк и мащабен обсег на действие; дори снимки на най-новите съветски радарни антени, монтирани на покрива на ядрените подводници, които никога дотогава не били виждани. Цялата информация била в тези книжки, придружена от необходимите диаграми, сравнителни таблици и важни цифри. Четивото „Съветската военна мощ“ било мечтата на разузнавателния аналитик. То било предоставяно на разузнавателните агенции, на разузнавателните служби на НАТО и на всички висши разузнавателни офицери.

Каквато и да била стойността на документа „Съветската военна мощ“, неговото излизане на информационния пазар не винаги било посрещано еднозначно. Често се случвало циниците, получавайки четивото, да зададат въпроса: „А дали имате информация за съветските намерения?“ При този въпрос американският информатор винаги изглеждал наранен и промърморвал, че това не било работа на агенцията, пък и кой ли можел да знае със сигурност? Възбудената публика после щяла да се втренчи раздразнено в човека, който се осмелил да зададе такъв въпрос, след което съвещанието щяло да продължи, все едно, че нищо не се е случило. Но вече вредата била нанесена, а мехурчетата постепенно започнали да се пукат по повърхността. Истината всъщност била, че именно обстоятелството да разгадаят намеренията било най-главното разузнавателното предизвикателство. Нападението срещу Афганистан през 1979 г., почти състоялото се нападение в Полша през 1981 г., разпадането на комунистическата система през 1989–1992 г. и нападението над Кувейт през 1990 г. — всички тези събития изненадали разузнавателната общност, въпреки огромните суми, които данъкоплатците давали за закупуването на разузнавателни съоръжения и източници, както и за обучението на разузнавателен състав.

Проблемът с разгадаването на намеренията е едновременно и културен, и практически. Културният проблем е сериозно и дълбоко залегнал в нашата модерна психика и най-вече в начина, по който всеки индивид гледа на света. За да се реши този проблем, той трябва да се развие в три разграничени фази. Първо, трябва да се установи, че съществува проблем. Второ, той трябва да бъде правилно преценен. И накрая, следващата фаза е да се потърсят правилните решения за този проблем. Ключът към тази материалистическа логика е преценяването на проблема: количественото определяне. Количественото определяне е проникнало навсякъде и обхваща целия ни живот, разпространявайки се върху цялото човечество, където сега компютрите са достигнали до такова технологическо ниво, че опитват да анализират дори ритъма на Шекспировите поеми. Както отчаяно е изстенал Том Улф: „Проклятие! Те дори се опитват да наложат определени рамки върху литературата!“

Има обаче важна взаимовръзка между компютрите и разузнавателния свят. Модерният свят се движи въз основа на научните методи, защото вече измерва подходящо проблемите. Следователно трябва да може и да ги решава. На материалното се дава по-голяма стойност, отколкото на нематериалното. Един факт трябва да бъде измерен, доказан, докоснат, демонстриран. С нематериалното е далеч по-трудно. Защото то не може да бъде изложено на показ или поставено на заседателната маса за обсъждане.

Това, което представлява човешката природа, се корени във факта, че и организации, и индивиди се стремят към онова, което им се струва най-лесно или най-ясно за демонстрация. Например, когато изпълнителният директор по продажбите споменава на председателстващия борда на директорите, че той смята, че сините коли биха се продавали по-лесно от червените през следващата година, то той би трябвало да докаже това свое твърдение, ако не иска да загуби работата си. Само предположенията не струват и пукната пара. Ако той каже: „Шефе, аз познах 19 пъти правилно резултатите през последните 10 години, това съставлява 90% от правилната преценка на ситуацията“, тогава предположението му за сините коли ще бъде оценено подобаващо. И председателстващият с чиста съвест би могъл да си каже: „Тези цифри си заслужават риска.“

Точно по този начин стоят нещата и в разузнавателните служби. Относително лесно е да се преброят танковете, самолетите и корабите. Техническите проблеми могат и да са огромни, разходите — неизмерими, но това може да се постигне за определено време, като на разположение са необходимите източници и технологични възможности. Но е по-трудно да се преценят намеренията. Те не могат да бъдат измерени. Политик или дипломат могат да кажат нещо по време на коктейл и на следващата сутрин коренно да променят мнението си. Намеренията лежат върху плаващите пясъци на човешката психика, с всичките й непоследователности и слабости. Например целият ход на световната история щял изцяло да се промени, ако Адолф Хитлер отговорил „НЕ“ на въпроса на своя началник генерален щаб: „Да продължаваме ли по-нататък, господарю мой?“ на 31 август 1939 г. Намеренията за разузнавателния свят са като „обърканата логика“ за математиците.

Но не само намеренията е трудно да се преценят, защото те изискват определен достъп до секретни източници, рискове и огромни разходи, но дори и тогава не е сигурно, че огромните средства ще гарантират получаването на достоверна информация. Но все пак намеренията също изискват определяне на количеството им. В Берлин по време на Студената война някои от разузнавателните агенции решили да се опитат да измерят ефективността на разузнавателните си служители чрез вербуването на няколко агенти на по-ниско ниво. Така един главен агент, работещ с двадесет редови разузнавателни агенти, всеки от които правел по пет доклада месечно по източните въпроси, независимо от качеството им, се оказало, че бил оценен на по-високо ниво от друг главен агент, който разполагал само с един разузнавателен източник и никога не докладвал официално, но имал същия достъп до намеренията на източногерманското правителство, както и останалите разузнавателни агенти. Винаги е много трудно да се преценят потенциалните човешки възможности. При тези обстоятелства е безкрайно изненадващо как тогава горделивите разузнавателни мениджъри на агенции и финансовите им съветници преценяват, че с разузнавателните възможности е по-лесно да работи човек, отколкото с разузнавателните намерения. Не само че е трудно да се преценят човешките възможности, но и няма гаранции, че ще постигнат желания успех.

Вторият проблем относно човешките възможности е изцяло практически: доста често е трудно да се извърши успешно дадено действие. Да вземем само един пример от разузнавателната сфера на Джеймс Бонд: случая с Гордиевски. Олег Гордиевски бил офицер от кариерата от КГБ. Той бил вербуван от британската разузнавателна служба (МИ-6) и действал като двоен агент на място около шест години. Рисковете едновременно и за Гордиевски, и за неговите свръзки били значителни. По всяко време той рискувал да бъде заловен и екзекутиран. Стойността на информацията, с която разполагал Гордиевски, била неизмерима и вероятно е помогнала доста за по-бързото приключване на Студената война. Когато Гордиевски усетил, че опашките му от КГБ следват буквално всяко негово движение, измъкването му, образно казано, „под самия нос“ на неговите съветски наблюдатели се превърнало в най-секретната и успешна операция, случвала се някога.

Истината била, че британците никога не били абсолютно сигурни, че Гордиевски работил само за тях, а не бил „придатък“ към тяхната разузнавателна система. Само в един период от време било потвърдено с абсолютна сигурност, че той работил сто процента за британците и информацията, която им предоставял, била наистина стойностна, значима и достоверна. Операциите на Гордиевски се считали за шедьовъра на разузнавателното дело. Но на каква цена? Колко други подобни операции били неуспешни? Дори и случаят с Гордиевски да бил един успешен на сто неуспешни, то тогава само един процент си заслужавал риска. Урокът, който всички научили в тази връзка, бил, че човешките успехи в сферата на разузнаването били не само трудни за оценка, но и за измерване. Щом някой началник запитвал подчинените си „Ще проработи ли системата?“, разузнавателният офицер свивал рамене и отговарял искрено: „Ние наистина се надяваме на това, сър!“

Разузнавателната бюрокрация просто се обръща към по-достоверната информация, променяйки начина си на действие, особено ако резултатите трудно можели да бъдат доказани или измерени. Нападението на Саддам Хюсеин срещу Кувейт показало колко късогледо можело да бъде това професионално предубеждение на разузнавателната бюрокрация. Независимо че разполагали с най-модерните разузнавателни системи в света, САЩ и нейните съюзници били напълно изненадани от това нападение. Истинската причина да не предвидят точно този развой на събитията била, че им липсвали човешки ресурси на място. Те се нуждаели от свои агенти на място, които да ги информират непосредствено за намеренията на Саддам Хюсеин. Ако съществувал един иракски Гордиевски, който да седи до рамото на Саддам Хюсеин, когато управлявал Революционния команден съвет, тогава Западът щял да бъде предупреден навреме за намеренията му и на Кувейт щели да му бъдат спестени разходите по Войната в Залива. Но освен че не разполагали с иракски Гордиевски, им липсвали и други добри агенти на тази територия.

Липсата на добро разузнаване била само едната половина на проблема в Залива през 1990 г. Другата половина била в личността, и по-специално в действията на иракския диктатор. Още от самото начало на войната между Иран и Ирак, в началото на осемдесетте години, Западът все подценявал опасността, която Саддам Хюсеин представлявал за стабилността в региона. Вниманието било насочено изцяло към новия режим в Иран, контролиран след свалянето на Шаха, от теократичното шиитско ислямско правителство, начело с фанатичния Аятолах Хомейни.

Новият ирански режим привлякъл вниманието на американската външна политика, след като те нападнали посолството на Съединените американски щати в Техеран и взели целия му персонал за заложници. Катастрофалната операция „Орлов нокът“, която се превърнала в ужасно нескопосан опит на американците да спасят заложниците си, накрая била изоставена след поредица инциденти, които се случили впоследствие. Това означавало, че персоналната агония от положението на САЩ в Иран, пред която бил изправен американският президент Картър, накрая приключила с победата на Рейгън на президентските избори през 1980 г. Президентът Роналд Рейгън пък открил, че революционен Иран се превърнал в най-голямото предизвикателство след Съветския съюз за американската външна политика. То довело до скандала Иран и силите на „Контрите“, предизвикан от твърдия служител на американския комитет за сигурност, военноморския полковник Оливър Норт, чиито секретни кораби, подпомогнати от партизанските войски на „Контрите“, трябвало да спасят американските военнопленници в посолството.[1] Цялата история станала прекалено сложна и объркана, но все пак Иран останал в основата на целия проблем.

В тази атмосфера на световна нестабилност, когато ислямският фундаментализъм застрашавал всички мирни международни конвенции, иракското решение да нападне революционен Иран през 1980 г. било прието като „манна небесна“ за западните дипломати. „Лудите молли“ (свещеници) и техните „революционни орди“ можели да се бият до смърт срещу множеството танкове и пушки на Ирак. След като вече Иран бил въвлечен в люта битка с Ирак, в региона се възвърнала един вид стабилност през следващите осем години, понеже двете най-мощни държави в района се биели до пълно изтощение. Всъщност западните аналитици виждали в иракската война срещу Иран услуга за приятелските богати на петрол малки държави в Персийския залив. Саддам Хюсеин правел огромна услуга на Запада с тази „навременна“ война.

Саддам Хюсеин Тикрити бил малко вероятен съюзник на Запада. Роден в Тикрит, в Северен Ирак, той израсъл в суровия свят на планините, между мафиотските структури на притежателите на земи в района и фамилните кланове, които имали претенции да ги управляват. Пушките били достъпни за всеки мъж в Тикрит, както и мечовете. Разказвали се истории, че Саддам Хюсеин застрелял и убил първия човек в живота си, когато бил единадесетгодишен. Издигането му през всички рангове на Иракската Арабска Социалистическа партия (БААС) се дължало повече на това, че той желаел да получи власт и сила, а не на политически убеждения. Властта означавала много повече за него, отколкото арабското единство, свободата или социализма. До 1970 г. той бил вицепрезидент, а през 1979 г. станал президент на Ирак, като взел властта от бившия президент Бакр, който бил само фигурант, и така показал къде била силата на Ирак.

Саддам Хюсеин не изпитвал толкова дълбока нетърпимост към Иран. Но през 1975 г. той сключил специални споразумения с иранския шах, които по-късно разредили напрежението между двете държави. Но революцията на Аятолах Хомейни разрушила статуквото в региона. Две събития накарали Саддам Хюсеин да атакува Иран: първо, вдъхновеният от иранците опит да бъде убит неговият заместник Тарик Азис в сърцето на Багдад; второ, постоянното подстрекаване от Хомейни към иракските шиити да се вдигнат и свалят от власт „безбожниците-атеисти“ от Бааската социалистическа партия. Саддам Хюсеин нямал намерение да толерира подобни предизвикателства към неговата партия и режим, заради това ударът му бил много мощен. През 1980 г. той нападнал Иран с половината иракска армия, като нарекъл нападението, ограничена наказателна акция покрай границата срещу объркания съсед.

Една от постоянно възникващите теми на новите революционни режими се състояла в нежеланието им да си гледат само своята работа. От революционна Франция до Болшевишка Русия и Иран на Хомейни, спешността да се разпространяват добрите вести към нервните съседи, била неудържима. Друга подобна тема била омразата и неизменните реакции на съседните държави: да атакуват източника на проблема, за да се спре разпространението на опасната му ерес. Така се развили събитията и с първата война на Саддам Хюсеин в Залива през 1980 г. Макар че той задържал силите си само пет дни на иранска територия и поискал да води преговори, иранците не споделили неговата резервираност. Към виковете „Аллах Акбар“ („Да живее Аллах“), ислямските революционни стражи на Иран и на Хомейни се нахвърлили срещу неверните иракски нападатели. Дяволският гений на Саддам Хюсеин никога повече нямало да се върне обратно в бутилката.

През 1988 г., след осемгодишна война, през която били причинени над половин милион жертви и светът видял толкова голяма употреба на отровен газ, двете държави подписали споразумение за прекратяване на огъня, като и двете били пред пълно изтощение. Следователно Саддам Хюсеин се изправил пред задачата да възстанови Ирак след една война, дълга колкото двете световни войни на века, взети заедно. Въпреки всеобщото мнение, че Ирак спечелил войната, еуфорията от победата не продължила дълго. Макар мрачното настроение в Техеран да било противоположно на танцуването по улиците на Багдад, иракската икономика била пред колапс. Експертите изчислили, че щяло да струва 230 милиарда долара и да отнеме от 15 до 20 години, за да бъде възстановен този стандарт на живот, който имал Ирак преди 1980 г. Годишният бюджетен дефицит възлизал на 10 милиарда долара, а Ирак имал над 75 милиарда долара външен дълг, като по-голямата част от него била дължима на Саудитска Арабия и Кувейт. След войната Саддам Хюсеин се изправил пред икономическа катастрофа.

Очевидният приоритет бил да се изчисти външният дълг и да се демобилизира армията, която била погълната от войната. Донаборниците, които се записали през 1980 г. в армията на осемнадесетгодишна възраст, почти не оцелели. Но повечето млади войници, които оцелели, били демобилизирани дълго време след приключването на военните действия, защото отначало Иран отказвал да подпише мирния договор с Ирак. Всички опити на Саддам Хюсеин да спаси своята позиция пропаднали за осемнадесет месеца, след края на първата война в Залива. Притокът от демобилизирани войници върху дестабилизираната икономика увеличил ръста на безработицата и намалил шансовете за бързо възстановяване на Ирак. Отначало Иран отлагал мирните преговори в ООН, което принудило Ирак да държи огромна армия в пълна бойна готовност, което също пресушавало ограничените икономически ресурси.

За да се влошат нещата още повече, Саддам Хюсеин започнал целенасочено да малтретира другите арабски държави в региона, за да отменят иракския военен дълг, но неговият опит срещнал само безразличие от тяхна страна. Не помогнали и увещанията му, че той водил тази война, за да спре разпространението на шиитския фундаментализъм върху своите съседи. Иракските съседи не били склонни да приемат тези обяснения на Саддам Хюсеин и настоявали той да заплати дължимото в пълен размер. Саддам Хюсеин прекалил през 1990 г., когато поискал от съседите си, богати на петрол, не само да му опростят дълга, но и да му влеят финансова инжекция от 30 милиарда долара. Той добавил и една заплашителна забележка: „И нека националните режими в Залива са наясно, че ако не дадат доброволно тези пари, то Ирак знае как да си ги вземе.“

Тези заплахи и искания били последвани от паралелното действие на Ирак за прекратяване производството на петрол в Близкия Изток. Обяснението за тази инициатива било в намерението да се увеличи така международната цена на петрола. Основният закон на търсенето и предлагането в случая се базирал върху това, че ако имало по-малко петрол за западните купувачи, то цената щяла да се увеличи. А ако тя се увеличала, то Ирак, един от най-главните членове в организацията на производители и износители на петрол (ОПЕК), щял да спечели много пари. Възвръщаемостта от продажбата на петрола била единственият източник на доходи за Ирак на този етап.

След войната от 1980–1988 г. и Иран, и Ирак поискали ултимативно от останалите страни-членки на ОПЕК да намалят производството на петрол, като така щели да позволят на двете държави да си възстановят част от разходите по войната, чрез увеличените продажби на петрол. Останалите страни-членки на ОПЕК отказали да изпълнят това искане. Дори Обединените арабски емирства (ОАЕ) и Кувейт започнали да натискат цената на петрола надолу, увеличавайки своята продукция на петрол. Така замразили надеждите на Ирак да възстанови поне част от финансовите си загуби през войната с продажбата на повече петрол на по-висока цена.

Тогава нито един разузнавателен аналитик не можел да предвиди каква заплаха представлявала комбинацията недоволство вкъщи, банкрут във външноикономическите взаимоотношения и отказ на сътрудничество от своите най-близки съседи. Тази комбинация се събрала в държавата на Саддам Хюсеин. Не било лесно да носиш короната на главата си, имайки предвид интригите, които се плетели в Багдад. Саддам Хюсеин добре осъзнавал, че оцеляването му като лидер зависело главно от икономическото възстановяване и благоденствие на Ирак след войната. Затова било ясно защо той поел такъв курс във взаимоотношенията си със своите съседи, понеже се надявал да му помогнат при възстановяването на икономиката.

Изненадващото било, че рисковете за националната стабилност не били взети на сериозно. Особено като се има предвид, че Ирак си останал въоръжена държава дори след войната с Иран. До 1990 г. Ирак си оставал твърдо въоръжена държава, но с тежко икономическо положение, с нарастващо вътрешно недоволство и параноичен диктатор, който вземал решенията за бъдещето на държавата. Ситуацията била потенциално предизвикателство към уредените самодоволни държави-производителки на петрол около Ирак. Ако държавите в Залива се съмнявали за истинските намерения на Саддам Хюсеин, то арабското събрание в Багдад през месец май 1990 г. трябвало ясно да представи на дневен ред неговата позиция. Той казал на своите гости, че „с всеки долар за барел, с който се намалявала цената на петрола в света… Ирак губи милиарди долари на година“. Тогава помолил държавите-членки на ОПЕК да подпишат споразумение, чрез което да увеличат цената на петрола до 25 долара на барел. Щом молбата му останала без отговор, Саддам Хюсеин пак започнал да сипе заплахи. Според него решението на Кувейт и на ОАЕ да увеличат собственото си производство на петрол и да намалят неговата световна цена, било нарушение на подписаното по-рано споразумение за квотата на петрол и се превръщало в официално обявяване на икономическа война срещу Ирак. За да бъде сигурен, че всеки го е разбрал правилно, Саддам Хюсеин добавил: „Войната се води с войници… но освен това и с икономически средства. Затова ние ще помолим нашите арабски братя, които не искат да влизат във война с Ирак, да не го правят. Вярвам, че нашите братя са наясно с нашата ситуация, но вече сме стигнали дотам, че не можем да удържаме на напрежението.“

Това наистина бил сериозен „вик за помощ“ от един диктатор, който добре съзнавал, че губел благоразположението на поданиците си и обществения си имидж. Но това било и ясно очертание на курса на действие, който той заплашвал да предприеме. Макар че тези изявления били направени зад закрити врати, скоро информацията изтекла и стигнала до западните наблюдатели и до специалистите по иракско дело. Притесненията на Саддам Хюсеин станали ясни на много по-широка аудитория, отколкото се очаквало. За разузнавателните аналитици да твърдят по-късно, че не били наясно с намеренията на Саддам Хюсеин, щяло да бъде много трудно.

Отговорът на държавите от Залива и най-вече на ОАЕ и Кувейт към признанията на Саддам Хюсеин и към отправената заплаха, бил да ги пренебрегнат и двете. Те нито обявили мораториум върху дълга на Ирак, давайки му и повече пари, нито намалили своето производство на петрол. А според статистиката на ОПЕК, станало ясно, че производството на петрол дори се увеличило. Затова и цената на петрола се понижила.

Яростта на Саддам Хюсеин вече излязла на повърхността. През юни 1990 г. той обявил ОАЕ и Кувейт за участници в „конспирация срещу региона, която обслужвала израелските интереси“. Споменаването на Израел било показателно и застрашително. Саддам Хюсеин понесъл флага, който целял да обедини неговите „арабски братя“ срещу другите араби. Доктор Джонсън казал в известната си фраза: „Патриотизмът е последното убежище на нехранимайкото.“ Затова, вземайки предвид тази фраза, всеки арабски повик за поход срещу израелците обикновено е прелюдия към военни действия. Трябва да се вземе предвид и значителният прагматизъм, който проявил Саддам Хюсеин във взаимоотношенията си с Израел по време на войната с Иран. В период, когато се намирал в затруднено положение, Саддам Хюсеин започнал да прави войнствени намеци.

За да се увеличат още повече проблемите му, в средата на 1990 г. той бил под сериозен натиск не само заради своите дългове, но и заради постоянно нарастващия спор със Запада. Макар че Ирак дълго се радвал на специални взаимоотношения с Франция, другите западни страни му били хладен поддръжник. Веднага щом войната в Залива приключила, тяхната поддръжка изчезнала и се насочила към революционен Иран. Режимът на Хомейни не представлявал особена опасност през 1989 г. за никого. Обаче заявленията на Ирак за насилствена диктатура внезапно излезли на дневен ред и действителността, която представлявал режимът на Саддам Хюсеин, не се нравела на деликатните западни демокрации.

Особено Англия имала причини да се оплаква. Роденият в Иран британски гражданин, журналистът на име Фарзад Базофт, бил арестуван и екзекутиран за шпионаж през пролетта на 1990 г. Базофт бил журналист от седмичника „Лондон Уикли“ и бил заловен да души около иракски секретни документи за развитието и построяването на ракетен комплекс. Какви били целите му и дали той бил таен агент за някого, както твърдели иракските тайни служби, и досега е неясно. Отнасяйки се пренебрежително към паспорта и самоличността на Базофт, Саддам Хюсеин наредил да го екзекутират и да разгласят това, за да го чуят всички шпиони и предатели на Ирак. Като опит за унищожение на вътрешната опозиция, екзекуцията на Базофт била успешна, но като съобщения към международната общност, тя се превърнала в катастрофа.

Преценките на Саддам Хюсеин за времето били крайно неподходящи. Западът вече бил нащрек за развитието на ситуацията в Ирак. Един балистичен експерт, Джералд Бул, бил убит при мистериозни обстоятелства в Брюксел. Понеже Бул бил световноизвестен експерт по дългобойна артилерия и разработвал проект за тъй нареченото „супероръжие“ за Ирак, когато той бил убит, случаят предизвикал особен интерес. Той бил насочен към мръсните трикове на израелските тайни служби (МОСАД), които били обвинени за убийството. Тогава пратки с качествени тръби от машинна стомана за производството на иракското „супероръжие“, били конфискувани на Запад.

За да привлекат още повече вниманието на западните журналисти, една мистериозна пратка с високотехнологични електронни компоненти, определени като части от ядрено устройство, били арестувани на лондонското летище на път за Багдад. След аферата със „супероръжието“, вече изглеждало ясно, че Ирак пак се въоръжавал с нови смъртоносни оръжия, които заплашвали целия Среден Изток. В резултат на това през деветдесетте години историите за Ирак заемали вече предните страници на западните медии, в които се разказвало за нарушението на човешките права и опитите на Ирак да се въоръжава с оръжия за масово поразяване. Обаче Саддам Хюсеин не се забавлявал с унищожителните критики. Внезапно той се превърнал в „гадния мъж с черната шапка“ за западните медии, които винаги точно и навреме лепвали най-подходящите етикети на нарочените обекти. Към иранските вражески настроения и поведението на страните от Залива вече се прибавили западната враждебност и личната критика.

Израелската враждебност винаги е била даденост за арабите. Още преди успешната бомбардировка на Израел, с цел да неутрализира иракския реактор „Озирак“, произвеждащ плутоний, през 1981 г., Ирак смятал Израел за свой временен, по летаргичен враг. Но след този израелски акт Саддам Хюсеин вече бил сигурен, че Израел заговорничел да атакува отслабения след войната с Иран Ирак. Той вярвал, че всяка израелска атака срещу него щяла да го свали от власт. От достоверни иракски източници става ясно, че примерът с трагичната участ на румънския диктатор Николае Чаушеску бил постоянно пред очите и в мислите на Саддам Хюсеин.

Параноята му се увеличавала с времето. Той започнал да изпраща открити заплахи срещу Израел, придружени от публични отричания, че Ирак разработвал ядрено оръжие, понеже страната вече разполагала с „достатъчно химическо въоръжение“. „Но, — добавял Саддам Хюсеин, — ние ще подпалим Израел, ако се опита да нападне Ирак.“ Защо Саддам Хюсеин си въобразил, че Израел планирал атака срещу него, си остава мистерия и досега. Единствената възможна теория е, че Саддам използвал тази заплаха като отклоняване от вътрешните проблеми на недоволните поданици.

Тази жестока противоизраелска реторика постигнала два резултата. Ирак си спечелил подкрепата на по-голямата част от арабския свят. Но тя успяла да изплаши и Запада, започнал да вижда в лицето на Саддам Хюсеин един нестабилен подстрекател към военни действия. Те били прави, макар че Саддам Хюсеин не се стремял сериозно към война. Той предприел още по-големи стъпки през 1990 г., за да могат Израел и САЩ да повярват в предположенията си. „Ирак не иска война — казвал Саддам Хюсеин. — Ние се бихме осем години и знаем какво означава войната.“ За да бъде сигурен, че съобщението му е стигнало където трябва, той го повторил и при посещението на един британски дипломат в Ирак.

До юни 1990 г. в ушите на разузнавателните аналитици би трябвало да зазвънят алармените звънчета за отговорността им да държат Ирак под око. Доказателствата вече били много ясни: добре въоръженият и вече пред финансов фалит Саддам Хюсеин постоянно отправял все по-застрашителни заплахи срещу съседите си и Израел. Заплахите към Израел му спечелили престиж в очите на по-голямата част от арабския свят, но пък му донесли много малко пари. В резултат на това Саддам Хюсеин се превърнал в нещо като втори Насър, но без необходимата сума пари, за да поведе арабите. Иракският лидер все повече заприличвал на оръжие с дръпнат предпазител в района на Залива, като ставал все по-непредсказуем и опасен. Той вече не можел да въздържа изблиците си на гордост и безпомощна ярост и се изправил пред огромен проблем. Единственият въпрос бил какво щял да направи по-нататък? С какво щял да подкрепи заканите си? Какви били неговите намерения?

Събитията, довели до нападението срещу Кувейт, били ясно обозначени. Ирак от дълго време претендирал, че държал правото на собственост върху своята малка южна съседка. След 1871 г., когато отоманският мюфтия Абд Аллах управлявал Кувейт, тогава подпровинция на Басра (най-южната провинция на Ирак), Багдад установил законово териториалните права над „иракската седемнадесета провинция“. Кувейт бил с много запаси на петрол, бил смятан за най-богатото кралство в Залива и бил беззащитен, което било мъчителна перспектива за всеки по-здрав наследник на Асирийската империя да не се втурне към него. За личност като Саддам Хюсеин желанието да разреши икономическите си проблеми в тази насока само с един майсторски удар било непреодолимо.

Но Ирак не само предявявал претенции към Кувейт, той се е опитвал да го напада и по-рано. През 1961 г. западащото правителство на тогавашния иракски лидер генерал Касем било мобилизирано за инвазия срещу Кувейт. Но следимперска Англия, която тогава още имала икономически интереси източно от Суецкия канал, се придвижила напред, за да възпре иракските лидери, акостирайки публично с флотата си там и сваляйки на сушата своите танкове, извикани на помощ от кувейтското правителство. Другите арабски държави също се присъединили към англичаните. Възпрени от очевидната готовност на англичаните да се бият и да използват сила, иракчаните отстъпили назад.

За разузнавателните аналитици от Лондон, Вашингтон, Париж и Москва картината на ситуацията в Кувейт не била напълно ясна. За да изпълни своето намерение за поредното си престъпление, Саддам Хюсеин притежавал необходимия мотив, възможности и средства. И не само това, държавата му и преди това веднъж нападнала Кувейт. Освен това, ако Саддам Хюсеин не предприемел нещо, и то скоро, той щял да фалира напълно и да се превърне в очите на целия смеещ му се зад гърба арабски свят в последния самовлюбен автократ, който отчаяно се опитвал да постави ръцете си върху парите на своите съседи. Кувейт бил идеалната жертва за извършването на забележителна международна кражба. Саддам Хюсеин още повече помогнал на разузнавателните аналитици с информация през лятото на 1990 г., когато ясно показал отчаянието си, извършвайки няколко отделни атаки срещу Кувейт. Кувейтското тогавашно управление (на семейство Ал-Сабах) показало странно безразличие към действията му.

Но все пак има определена доза унижение, на което може да се подложи един арабски лидер. На 16 юли 1990 г. дошъл ясен сигнал, че Саддам Хюсеин и неговият революционен командващ съвет били търпели достатъчно и вече тръгвали на открити вражески действия срещу своите съседи, които отказвали сътрудничество с Ирак. Тарик Азис, иракският външен министър, официално обвинил Кувейт и ОАЕ в извършването на вражески действия срещу Ирак „като провеждали нарочен заговор да удавят петролния пазар с такова количество петрол, което значително надвишавало позволената квота от ОПЕК“. Азис се оплакал, че това причинило на Ирак щети за 89 милиарда долара. Освен това той окачествил като вражески намерения и факта, че Кувейт откраднал петрола на Ирак, извличайки непропорционално количество от петролното поле Румалия, което било разположено от двете страни на тяхната обща граница.

Западната разузнавателна общност вече трябвало да бъде сигурна за намеренията на Саддам Хюсеин. Мистерия било защо тя не била сигурна. Част от проблема за западните разузнавачи, когато преценявали нюансите на арабските разузнавателни системи, се състояла в езиковите трудности. Арабската реторика не съдържала толкова ясни и разграничени сигнали в разтеглените си фрази, с които били свикнали западните разузнавачи. В арабския свят и най-страшните заплахи за въоръжени действия биват изказвани с тона на студено неодобрение на положението. За обикновения слушател било трудно да определи кога заплахата била достоверна, освен ако не бил запознат с арабската култура. Проблемът за западните аналитиците бил подобен на проблема от времето на Студената война, когато достоверността на фразите на обитателите на Кремъл можели да бъдат разбрани само ако ги превеждал и по-късно руснак. Защото за Съветския съюз езикът на марксизма изопачавал действителността и истината не можела да бъде разпозната с просто око от един лаик. В арабския свят по същия начин съществували различни критерии, чрез които се разграничавала истинската заплаха от изразяването на неодобрение.

По този случай разузнавателните аналитици не разбрали правилно развитието на положението. Разузнавателните аларми, които трябвало да посочат опасността от конфликт на 16 юли 1990 г., само седемнадесет дни преди нападението, изглежда не били включени. Поради необясними причини сигналите за нарастващото иракско отчаяние били определени само като поредното превъртане на дипломатическия винт от иракския лидер.

А всъщност това не било така. На 15 и 16 юли 1990 г. две дивизии на елитната иракска републиканска гвардия се придвижили на юг прекалено публично и заели позиции за битка в пустинята, на 20 мили северно от кувейтската граница. Както американските разузнавачи от НАТО, които работили по проблема от август 1990 г. до март 1991 г., казали по-късно: „Това беше «съвсем мъничък намек» за истинските намерения на Саддам Хюсеин.“

На следващия ден Саддам Хюсеин увеличил напрежението. Избирайки специално за реч пред нацията деня на Баасистката революция, в нея той отправил предизвикателство към Кувейт и ОАЕ, сочейки Кувейт като крадец на иракския нефт. Освен това той публично го обвинил в нарочно увеличение на производството на петрол и за първи път претендирал, че кувейтците нарушавали целостта на границите му. Това, както го определил Саддам Хюсеин, представлявал сериозен акт на агресия. И накрая, за да налее още масло в огъня, Саддам Хюсеин заявил, че коварният Кувейт заговорничел зад гърба им със западните и ционистките империалисти, за да унищожат арабската кауза. Той изискал от „двете мошенически държави“ да се вземат незабавно в ръце „за предпочитане с мирни средства“, но ако те не го направели, то Саддам Хюсеин вече им отправял последно предупреждение. „Ако думите не свършат работа, за да ни защитят, то пред нас не стои никакъв друг избор, освен да предприемем незабавни контрадействия, за да поправим нещата.“

Тази реч приличала на ултиматум. Тя би трябвало да катализира и постави нащрек действията на разузнавателните служители и политиците. Особено щом Ирак предприел действия за обявяване на финансови искания и изпращането на бронирани дивизии при кувейтската граница. Още тогава трябвало сериозно да се вземе предвид и засилващата се параноя на Саддам Хюсеин. И накрая, заключителните реплики в речта му не трябвало да оставят съмнение за страничния слушател относно намеренията му. В тях той заявил, че „не останало време за разговори“ и освен това казал, че ако Кувейт не откликне на иракските искания, то „той щял да понесе съответните последствия“.

Америка забелязала движението на иракските войски по кувейтската граница. Съществували малко места в Средния Изток, докъдето сателитите на американската национална разузнавателна служба не можели да достигнат. Това довело администрацията на президента Буш до официално предупреждение на Ирак, че САЩ щял да „застане зад гърба на приятелите си“ в района на Залива. Това бързо изявление на САЩ не било толкова солидно, както прозвучало отначало. То имало за цел само да разсее напрежението в обстановката. Изявлението на Съединените американски щати се основавало на неправилната преценка, че Саддам Хюсеин всъщност нямал предвид това, което казал. Американското изявление целяло само да предупреди хората и да помогне, доколкото е възможно.

Американското министерство на външните работи и ЦРУ били убедени, че Саддам Хюсеин блъфирал и нямал намерение да предприема каквито и да било действия. Още повече, че вече и притеснените кувейтци се съгласили с тях в този ред на мисли. Освен това те помолили своите американски приятели да не правят повече агресивни изявления, „защото така рискували да възпламенят и без това нагорещената обстановка“. Саддам Хюсеин използвал заплахите само като съществен елемент от преговорите, заявили кувейтците, и при всички случаи те били в подобна ситуация и преди това. Саддам Хюсеин отправял същите заплахи и в миналото. „Нямало причина за паника и САЩ трябвало да се отдръпнат настрани, за да не влошават повече ситуацията.“ Кувейтците обаче сгрешили в едно нещо: Саддам Хюсеин наистина правел заплашителни изявления и в миналото, но те винаги били на арабски конференции, при закрити врати. Той никога преди това не отправял такива заплахи на открито, в публичното пространство. Имайки предвид факта, че вече се бил обявил за лидер на антиционисткото арабско движение, Саддам Хюсеин имал много да губи, ако не държал на думите си, особено вкъщи.

Америка решила след това развитие на ситуацията да преправи своето публично изявление, за да облекчи кувейтските притеснения, но вътрешните й действия показали, че не всеки човек в американското разузнавателно и политическо общество бил убеден в правилността на това решение. Към 24–25 юли 1990 г. американската администрация започнала да изпитва съмнения дали наистина Саддам Хюсеин „вдигал само излишен шум, дрънчейки с мечовете си“, както той убеждавал притеснения президент на Египет, Хосни Мубарак. Американските петролни танкери KC-135, които зареждали с гориво американските самолети, започнали да се разполагат в Залива и било обявено началото на грандиозно военно обучение. Повече притеснени от него били самите кувейтци. В багдадската преса се появили алармиращи доклади, че „чуждестранни войски се намесвали в региона“. За Кувейт термина „чуждестранни войски“ означавал две различни неща: или САЩ, или Ирак. Те не искали на територията си нито една от тези войски и помолили Вашингтон за дискретност.

Разглеждайки събитията през последните две седмици на юли 1990 г., става ясно как ситуацията ускорила събитията. Някъде по трасето Саддам Хюсеин взел решение да предприеме нападението, но е трудно да се каже кога. Един надежден човешки разузнавателен източник вътре в революционния командващ съвет щял да свърши идеална работа за целта. Конспиративните теории за дългосрочното планиране на Ирак да завземе Кувейт не били последователни. Ирак винаги е имал желание да сложи ръцете си върху Кувейт и неговия петрол. Естествено, той имал и постоянна военна възможност да го направи. Намерението за действие винаги било ключът към всяка акция. Последното решение никога не е процес от дълго обмисляне. Това, което било ясно, е, че Ирак очевидно само дрънкал с мечове на 15–16 юли. Но до 25 юли Саддам Хюсеин окончателно решил да нападне и мечовете били извадени от ножниците.

Два въпроса стояли пред разузнавателните аналитици: дали Ирак можел да бъде възпрян и какво накарало Саддам Хюсеин от просто отправяне на заплахи да поеме риска за конкретни действия? Първите разузнавателни индикации, че проблемът поемал в нова насока, се появили през май 1990 г., когато Саддам Хюсеин започнал своята кампания срещу ОАЕ и Кувейт за цената на петрола. Нито една държава не можела да рискува да се намеси, а още повече да предприеме война, имайки предвид, че била пред банкрут, дори и да я управлявал такъв горделив и параноичен диктатор. Всяка логична преценка тогава можела само да изразява съмнения за действията, които можел да предприеме Саддам Хюсеин.

Но тези предварителни индикатори били подкрепени от постоянното биене на барабаните, от агресивните изявления, ставащи все по-остри и от нарастващите иракски искания. Някъде между края на май и началото на юли 1990 г. изолираните разузнавателни индикатори се увеличили до дузини заплашителни сигнали. Западните разузнавателни агенции вече изпращали поток от предупредителни сигнали, предвиждащи агресивни действия. Между май и юли 1990 г. някой трябвало да предприеме нещо, за да спре Саддам Хюсеин да не отиде прекалено далеч.

Проблемът с възпирането на Саддам Хюсеин от вражески действия, въпреки предположението на западните разузнавателни агенции, че атаката срещу Кувейт била определена вероятност, по-късно се изразил в дипломатическата двусмисленост, с която САЩ хем се опитвали да застанат на твърди позиции, хем ги смекчавали, издавайки противоположни „разяснения“ и „заповеди“. Например когато те придвижили своите танкери KC-135 и корабите си към Залива на 21 юли „за да дадат необходимия сигнал на Саддам Хюсеин“, както заявил Пентагонът, в същото време адютантът на американския министър на флотата дал изявление пред пресата, за „да изясни ситуацията“, в което заявил, че тези кораби не били в пълна бойна готовност. А на 24 юли, когато Пентагонът заявил, че „САЩ били длъжни да подкрепят самоотбраната на приятелите си в Залива“, официалните служители отказали да потвърдят дали САЩ щели да помогнат на Кувейт, ако той бъдел атакуван от Ирак. Този развой на събитията довел до невъзможна ситуация. Допълнителните „разяснения“ само навреждали, а не помагали на разузнавателните агенции и дипломатическите отношения.

Ситуацията страшно се объркала. Дали САЩ подкрепял Кувейт през юли 1990 г., или не? Ако дори сега отговорът на този въпрос не ни е ясен, то със сигурност не е бил ясен и на иракчаните тогава. Те били много объркани. Било ли това известната двуличност на американските дипломатически отношения, чиято крайна цел била да накара врага да размисли и да се откаже от планираните си действия? Или било хвърляне на прах в очите, подкрепяйки Кувейт с меки думи, но не и с истински намерения? Какви били намеренията на американския президент Буш? На 25 юли обърканият Саддам Хюсеин решил да открие това сам. Той внезапно изпратил на американския посланик в Багдад бележка, в която изисквал да го уведоми до един час какви били истинските намерения на Съединените американски щати. Американският посланик, Ейприл Гилеспи, накрая постигнала своята дълго преследвана политическа цел през последните две години: да се срещне очи в очи с иракския диктатор.

Разказите за това, което трябвало да се превърне в плодотворна среща преди войната в Залива, коренно се различават. Съществуват два източника, разказващи за случилото се през онзи ден: копие от свидетелските показания на посланик Гилеспи, представени пред сенатската комисия по външни взаимоотношения във Вашингтон на 20 март 1991 г. и иракската официална версия на диалога, която не била дискутирана от американското министерство на външните работи. Срещата оставила у Саддам Хюсеин впечатлението, че ако той нападнел Кувейт, то САЩ нямало да се намесят. Ако той разбрал тъкмо това, то било погрешно.

Всяка среща притежава своята химия и психология. Напълно нецелесъобразно било, че западните либерали и феминисти изпратили жена за посланик в арабския свят. Това винаги трябвало да бъде пресметнат риск. В една култура, където само мъжете контролирали властта и събитията, а „силните мъже“ се ценели високо, женските пълномощници се смятали за недостатък, освен ако не демонстрирали в работата си, че били необикновени властнически фигури или че можели да завземат властта принудително. Политическата коректност можела да приеме в редиците си политици, завършили провинциални университети, но арабският свят бил непримирим към необичайното. Един от първите уроци на дипломатите е да научат още в началото на кариерите си, че трябва да се справят със света такъв, какъвто е, а не какъвто те биха искали да бъде. Практичността на дипломацията отмивала от характера на всеки разумен дипломат илюзиите и идеализма, защото не всяка нация споделя едни и същи морални ценности.

Посланик Гилеспи вероятно не оставила у Саддам Хюсеин впечатлението, че САЩ били решени да защитават Кувейт, ако Ирак го нападнел. Нито един друг аспект на американската грешна преценка преди войната в Залива не получила такъв щателен оглед, както първата и единствена среща между посланик Гилеспи и Саддам Хюсеин. Критиците заявяват, че тя дала зелена светлина пред Саддам Хюсеин, защото на нея било изразено мнението, че САЩ щели да стоят настрана от иракските действия в Кувейт. Тези твърдения били по-късно отхвърлени категорично от американската посланичка Гилеспи.

Ясно е, че за краткото време, което й предоставил Саддам Хюсеин, било трудно за посланик Гилеспи да влезе във връзка с Вашингтон, за да получи пресни напътствия. Ейприл Гилеспи трябвало да представлява американските интереси само въз основа на политическите наставления, които й били предоставени преди това от американското външно министерство и които не можели да се обновяват често при бързо развиващата се международна криза. През този горещ следобед в Багдад недостатъчните разузнавателни преценки, слабата национална политика, иракското отчаяние и дипломатическата предпазливост се обединили, за да се превърнат във фатална комбинация. Вече е ясно, че на 25 юли Съединените американски щати загубили последната си възможност да възпрат Саддам Хюсеин да не нападне Кувейт.

Саддам Хюсеин започнал срещата с типичната си филипика срещу арабските си съседи и Съединените американски щати. Той основно наблегнал на иракската икономическа молба, обяснявайки с ярост всеки детайл. Той обвинил Съединените американски щати „в подкрепа на кувейтската икономика срещу иракската икономика“ и после, както всички несигурни в себе си кавгаджии, започнал да ругае: „Ако вие, Съединените американски щати, използвате сила срещу нас, то ние знаем как да ви отговорим. Ние също можем да окажем срещу вас сила. Ние не можем да дойдем до вас, но отделни араби могат да ви стигнат, където и да сте.“ Посланик Гилеспи разбрала, че Саддам Хюсеин заплашвал с терористични атаки.

Тя запазила хладнокръвие, типично за арабското дипломатическо поведение. Трудността се състояла в това да отдели баластрата от истинските заплахи и да идентифицира конкретните сигнали за предложения, които ядосаният иракски лидер би могъл да й предостави за обсъждане или за преговори по-късно. Това била непосилна задача за първата й среща със странния, сърдит, емоционално нестабилен и ругаещ арабски диктатор. Но Гилеспи разполагала със своите напътствия от американското външно министерство. Нейните ясни инструкции били да потушава всяка криза, а не да налива масло в огъня на опърничавостта на Саддам Хюсеин.

Тя се опитала да успокои Саддам Хюсеин, посочвайки, че САЩ не желаел да предприема вражески действия срещу Ирак и че не участвал в заговор срещу иракските интереси. Гилеспи наблегнала главно на това, че разполагала „с инструкции лично от американския президент да търси почва за развиването на приятелски взаимоотношения с Ирак“. Нали президентът попречил на опитите на Конгреса да наложи икономически санкции срещу Ирак? Тя продължила да излага американската позиция, заявявайки категорично: „Президентът Буш е интелигентен мъж. Той няма да декларира икономическа война срещу Ирак.“

Срещата започнала да се развива в определена форма и с ритъм, които после щели да имат сериозни последствия. Мрачният иракски президент изложил своите болки и пак отправил заплахите си за извършване на определени действия, ако не постигнел своето. Ейприл Гилеспи утешавала начумерения арабин, успокоявала го и се опитвала да прави в процеса на монолога му уверения, че нямало никакъв проблем и че те всички искали да си останат приятели. Гилеспи дори стигнала по-далече. Действайки пак въз основа на инструкциите от вашингтонското министерство на външните работи, тя поела една линия на поведение така, както в САЩ разбирали молбата на Саддам Хюсеин за петролния пазар. Тя заявила пред Саддам Хюсеин, че в Америка имало щати — производители на петролни продукти, заинтересовани да купуват петрол на цена, по-висока от 25 долара на барел, които подкрепяли неговата гледна точка. Саддам Хюсеин позволил на този етап да бъде умилостивен, но допълнил, че още бил твърдо решен да не позволи на Кувейт да продължи да мами държавите-членки на ОПЕК и петролната квота. Американската посланичка пак го утешила, допълвайки: „Моите преценки след двадесет и пет годишна служба в тази сфера ме карат да си мисля, че твоята политика ще получи широка подкрепа от арабските ти братя. Този проблем не е свързан с Америка, — заявила тя. — САЩ по принцип не си създава мнение за възникналите спорове между арабските държави, какъвто е и вашият граничен спор с Кувейт.“ Всъщност американският министър на външните работи наредил „на нашия официален представител да повтори няколко пъти тази наша позиция“.

Посланик Гилеспи по-късно деликатно контраатакувала Саддам Хюсеин, настоявайки за изясняване на арабските намерения за Кувейт, въпреки че поставила въпроса „в дух на приятелство и помирение“. Сега било ред на Саддам Хюсеин да я увери, че предпочитал да открие мирно решение на спора. „Ние няма да предприемаме нищо, докато не се срещнем с кувейтците. Когато се срещнем и установим, че има някаква надежда да постигнем разбирателство с тях, тогава няма да предприемаме нищо.“ Все пак той си запазил отворена вратичка за действия, допълвайки: „Ако не можем да открием мирно решение на въпроса, то естествено е, че Ирак няма да приеме смъртта като решение, дори то да е най-мъдрото решение до момента.“ Дали това не била арабска реторика, изразяваща истинска заплаха? Това трябвало да прецени посланик Гилеспи. Все пак тя присъствала на срещата.

След това Саддам Хюсеин напуснал стаята, оставяйки вглъбената в себе си американска посланичка сама за половин час, докато той разговарял по телефона с президента на Египет, Хосни Мубарак, който се опитвал да посредничи при кризата. Щом се върнал, Саддам Хюсеин се усмихнал и изглеждал успокоен. Той искал по-бързо да приключи срещата, казвайки на Гилеспи, че „вече нямало проблем и че Кувейт и Ирак щели да се срещнат на двустранни преговори в Джидах следващата седмица“.

Дали американската посланичка получила обещание от Саддам Хюсеин да не предприема силови действия срещу Кувейт на срещата им, никога не станало ясно. Въпреки че всеки разговор съдържал неизказани мисли, в този случай нямало съмнения, че тонът на срещата, в Багдад на 25 юли, бил ясен за събеседника. Посланик Гилеспи по-късно признала, че иракското описание на събитията тогава било „осемдесет процента вярно“. Всъщност, заплашвайки и сипейки укори, Саддам Хюсеин получавал удовлетворение. Според елегантната фраза на Лорънс Фрийдмън, за Саддам Хюсеин, „САЩ му подавали ръка за приятелство, карайки го обаче да се държи подобаващо“.

Ако работата на дипломацията била да изпраща ясни сигнали по време на криза, то тя се провалила през този следобед. Не само че вече пътят от Басра до Кувейт и петролните им полета бил открит, но и според Саддам Хюсеин американският президент, единственият човек в света, имащ правото да затвори вратата, бил в приятелски отношения с Ирак и поддържал политиката му. Много хора смятат, че изходът от срещата представлявал дипломатическа и разузнавателна катастрофа. Това, което накрая става ясно е, че посланик Гилеспи, изглежда, не успяла да разбере правилно последствията от срещата. Уверена, че кризата между САЩ и Ирак била приключила, тя дори започнала да подготвя плановете си за почивка и телефонирала на американското външно министерство, че „намеренията на Саддам Хюсеин били да се разреши мирно спорът и че изглеждал напълно откровен“. Дори и той да я е подвел по време на срещата, записите от проведения разговор не оправдават това нейно мнение.

Останал един последен шанс за мирно уреждане на нещата: провеждането на иракско-кувейтски преговори в Джидах, Саудитска Арабия, насрочени за 31 юли. Макар че доказателствата сочели, че капитулацията на Кувейт на разговорите трябвало да спре нападението, още имало шансове за диалог. Все пак поведението на Кувейт на срещата било непредпазливо. Ако САЩ не подкрепели Ирак в случая, то тогава и Кувейт нямал шансове. За изненада на иракския вицепрезидент Изат Ибрахим, кувейтската делегация предложила само частица от исканата сума от Ирак, едва девет милиарда долара. Било жест на добра воля от Кувейт да даде така своята лепта за изплащането на иракските военни задължения. Но Ирак щял да получи тази сума само ако оттеглел завинаги териториалните си претенции към Кувейт. Ибрахим избухнал и се върнал веднага в Багдад. Кувейтската делегация останала да чака следващия кръг преговори, които щели да се превърнат в дълго арабско уреждане на спора, надлъгване и надхитряне.

В последвалото денонощие вече било късно за предприемането на каквито и да е действия. Независимо от телефонното обаждане, на 31 юли на йорданския крал Хюсеин до американския президент Буш, че „иракчаните били сърдити и наистина се стягали да предприемат действия“, времето за преговори за допълнително уреждане на нещата вече било изтекло. Само директната американска заплаха можела да спре тогава Саддам Хюсеин, но благодарение на посланик Гилеспи, иракският лидер щял да сметне това поведение за непонятна промяна в американската позиция по въпроса. Дори на този етап Кувейт още не желаел да помоли американците за помощ, страхувайки се да не си навлече гнева на своите арабски братя. Американското правителство също не искало да се намеси, за да не възпламени и без това нажежената ситуация, при която иракчаните вече дори разположили 100 000 войници по кувейтската граница. Събитията надхвърлили дипломатическите преценки с връхлитането си. В края на деня на 2 август 1990 г. Кувейт бил нападнат и така прекратил съществуването си като независима нация.

Разузнавателната следа от размяната на документи и информация от онези дни била значителна и била ясен индикатор за истинските намерения на Саддам Хюсеин. Между 25 юли и 31 юли иракчаните започнали мощно да изпращат подкрепления на бойните си сили на юг. Те изпращали амуниции и военни конвои към своите най-предни дивизии и разполагали значително количество кутии със снаряжение в районите, където се очаквало да бъдат предприети атаките. Във Вашингтон разузнавателните агенции незабавно доловили настъпилата в статуквото промяна, използвайки сателитната си информация и сигналните разузнавателни агенции. Те веднага уведомили Белия дом и американското външно министерство, че иракските военни сили вече били прекалено концентрирани и възнамерявали да атакуват. Военната иракска сила вече била „непропорционална на задачата си, която заявявала, че изпълнявала там, освен ако те наистина блъфирали“, както се казвало в разузнавателния доклад, изготвен от националната разузнавателна служба на 30 юли. Пентагонът и националната разузнавателна агенция продължили да излагат тезата си, заявявайки, че Саддам Хюсеин според тях „щял наистина да използва силата си“. Това представлява навременно и ясно разузнавателно предупреждение, отговарящо на всички стандарти.

Останалата част от американската администрация, имайки доверие в официалното изявление на посланик Гилеспи, не предприела нищо в тази насока. Един френски източник заявил, че Вашингтон разполагал с надежден индикатор за иракските намерения. Американското разузнаване дори засякло иракски доклад, в който било описано развитието на американските „бездействие и пасивност“ при големи военни акции в миналото. Кипър през 1974 г. китайците в Тибет и съветското нападение срещу Афганистан през 1979 г. били описани като примери, в които американците не направили нищо и не подкрепили нито една от държавите. Съществувала само една причина иракчаните да проявят такъв интерес за поведението на американците — в случай на конкретни провокации. Ако онова, което твърдели французите, било истина, то вече имало още един разузнавателен индикатор за истинските намерения на Саддам Хюсеин.

Но всичко било напразно. В ранните часове на 2 август 1990 г. две елитни военни части на иракската републиканска гвардия пресекли границата, за да нападнат Кувейт. Докато доставените от Съветския съюз танкове на иракските дивизии „Медина“ и „Хамураби“ се придвижвали на юг, мощен боен удар превзел петролните полета на Варба и Бубиян, а специалните иракски сили се разположили на ключови позиции в град Кувейт. За едно денонощие битката приключила. Забележително е, чак три часа, след като тя започнала, кувейтците помолили САЩ за помощ. Но дори тогава те претендирали тя да бъде „строго поверителна, за да не запали още повече искрите на горещия конфликт“.

Тяхната молба била безсмислена. Ситуацията била възпламенена достатъчно, щом те вече били обградени и по тях стреляли. Кувейт станал окупирана иракска провинция. Искрица надежда обаче се появила от най-неочаквания човешки източник на информация. Вторият главнокомандващ военната разузнавателна служба на Саудитска Арабия, преоблечен като бедуин, в началото на окупацията се скитал из Кувейт цели три дни, като набелязал местоположението на всички иракски части, преди да се завърне незабелязан вкъщи. Там той предоставил на своите началници достоверна и точна информация за разположението, въоръжението и бойния дух на иракската армия. Нито един друг източник на информация не би могъл да предостави тези данни, както този старомоден начин за изготвяне на разузнавателен доклад.

Както и израелците пропуснали да забележат неизбежния проблем в Йом Кипур през 1973 г., а британците пренебрегнали разузнавателната информация за предстоящия конфликт във Фолкландските острови през 1982 г., така и Съединените американски щати били подведени от собствените си дипломати и политически сътрудници в измамните им информационни сведения за иракските възможности и намерения през 1990 г. Но дори това да било така, оставали въпросите за разузнавателните грешки, допуснати при войната в Залива, но не как администрацията на Буш пропуснала да забележи индикаторите за войната, а защо. Пропускът не се дължал на събирането на разузнавателна информация, понеже САЩ имал достатъчно разузнавателни източници, проблемът се състоял в анализа и интерпретацията на събраната информация. Този пропуск още веднъж доказвал известната теза, че американската външна политика често не била централизирано контролирана, заради наличието на вътрешни различия и много съревноваващи се влияния. Тези сили може би били предизвикани от определен интерес да не се разкрива много сериозността на проблема или да не бъде признато съществуването му. Кореспондентът на Американската радиопредавателна компания, Джон Кули, казал през 1991 г. следното:

„Силните, но ограничени търговски интереси, като увеличаващата се продажба на жито на Ирак и икономическата и банкова криза вкъщи, помогнаха на администрацията на Буш, заедно с много конгресмени, да си затворят очите пред естествените и агресивни цели, които преследвал Саддам Хюсеин.“

Позовавайки се на кувейтския терор, предизвикан от това, че те заплашвали да привлекат на помощ и останалия арабски свят, открито молейки САЩ за помощ, Саддам Хюсеин успял да оправдае своите последвали действия.

Изглежда учудващ фактът, че военният успех в Залива с 15 000 убити и 30 000 ранени иракчани, докато силите на коалицията дали под хиляда жертви, всъщност се смята за провал. Успехите на военните и логистичните сили на местна почва, точността на високотехнологичните оръжия, показвани нощем по телевизията, подготвените офицери и войници, създават впечатление за безспорен успех. Всъщност не всички снимки на високотехнологичните оръжия били показани публично по телевизията. Освен това съществували много снимки на високотехнологични бомби, които не били показани пред обществото, защото трябвало да се види как полита във въздуха мост, пълен с хора. Не били показани и снимки на ужасените лица на иракските граждани, които се срещали очи в очи със смъртта. После екранът потъмнявал до черно. Военните избрали да не показват тези картини по време на главните телевизионни емисии от деня. Показаните по телевизията грешки, които извършвали войските на НАТО при бомбардировките в Косово през 1999 г., само доказали колко били прави тогава американските военни да не показват всичко по телевизията.

Сред този военен успех и технологически постижения, една от сферите не се справила със задачите си, независимо от огромните пари, които били инвестирани в нея: разузнавателната сфера. Ако успехът по време на битката не изострил до крайност този провал, никога нямаше да разберем за проблемите, които съществували в разузнавателната система преди и след войната. Още дълго преди войната, преди избухването на революцията в Ирак през 1979 г., Западът постоянно подценявал заплахата от Ирак в лицето на Саддам Хюсеин, която била отправяна постоянно към него и към територията на Залива. Вместо да бъде оценяван правилно като един нестабилен фактор в необичайно нестабилна ситуация, Ирак бил считан за балансьор в иранските взаимоотношения с шиитския фундаментализъм. Американците тайно подкрепяли Ирак с няколко разузнавателни и обучаващи програми.

Това бил сериозен провал в политическите и разузнавателните анализи, още повече, че приятелите на Запада в Залива, постоянно предупреждавали, че особеното съчетание на тирания, военни възможности и амбиция в характера на Саддам Хюсеин, било толкова дестабилизиращо обстановката, колкото я дестабилизирали и най-ненормалните молли (свещеници) в Техеран. Поради необяснима причина този съвет все бил пренебрегван и Саддам Хюсеин представлявал за западните политици сила, която всъщност стабилизирала Средния Изток. Няколко разузнавателни агенции трябва да си понесат отговорността за това неправилно интерпретиране на ситуацията, особено за периода 1985–1989 г.

Присъдата е още по-сурова поради това, че разузнавателните агенции тогава не пропуснали нито едно разузнавателно сведение за Саддам Хюсеин и действията му преди войната в Залива. Напротив, те колекционирали всякаква разузнавателна информация. Те се провалили в опита си да разберат значението на фактите. Един от служителите на ЦРУ заявил по-късно: „Всичко, от което се нуждаехме, беше един проклет агент в републиканския съвещателен съвет на Саддам Хюсеин.“ Добрите шпиони, които можели да предоставят надеждна информация за намеренията на един диктатор, били трудни за откриване. Американците не разполагали дори и с незначителен шпионин в лагера на диктатора, който да им насочи вниманието към емоционалната нестабилност на Саддам Хюсеин. Но независимо от това западните наблюдатели разполагали с достатъчно доказателства за истинската същност на иракския президент.

Западът имал дълга история на принципна подкрепа за Саддам Хюсеин. През 1981 г., въпреки саботажните действия на Израел срещу марсилските докове, от които се транспортирали най-важните резервни части, французите приключили успешно с построяването на ядрената централа „Озирак“ в Ирак. Израелците незабавно бомбардирали цеха за производство на плутоний, докарвайки до ярост тогавашния френски президент Франсоа Митеран. Своето неудоволствие от този акт показал и американският президент Картър, чиято администрация снабдила израелските атакуващи с достоверни мишени за унищожение чрез своите разузнавателни сателити.

Независимо от временното отстъпление на западните страни, военната помощ, които те предоставяли на Ирак, продължила да пристига към Саддам Хюсеин и през целия период на осемдесетте години. Само французите правили бизнес за по два милиарда долара годишно и продали въоръжение за 5 милиарда и 600 хиляди долара, в подкрепа на първата война в Залива. Към французите се присъединили и все по-огладняващите американски компании за производство на оръжие. Америка започнала да налива въоръжение в Ирак след 1982 г.: хеликоптери, двигатели за подводници и военни кораби, амуниции и резервни части. Американската помощ за Ирак нараствала все повече с развитието на войната с Иран. През 1984 г. Конгресът одобрил проекта „Наклон към Ирак“ и САЩ извадил Ирак от официалната листа на нациите, подкрепящи тероризма. В средата на осемдесетте години Америка давала още по-свободни търговски кредити на Багдад, възлизащи на половин милиард долара, само за да закупят иракчаните сто и петдесет хиляди тона американски ориз.

Американците не били сами по време на тази си мисия. Британците също се присъединили към търговските печалби, които получавали от подкрепата си за Саддам Хюсеин. До нападението на Ирак над Кувейт британците доставяли на Саддам Хюсеин радари, комуникационна техника и технологически пакет за развитие на ядрени оръжия, включително и на плутоний и торий, използвани за производството на ядрени реактори; самолетни двигатели, артилерийските контролни стрелкови системи и новите артилерийски ракети и оръжия за ракетните установки, произвеждани от допълнителната помощна компания „Вайкърс“. Тези стоки включвали и доставката на смъртоносните химикали тиодиликол и тионил хлорид — основни съставни части в производството на отровни газове, както и доставката на нервнопаралитични газове, произвеждани от компанията МСР ООД.

Никой в разузнавателната общност не се чувствал спокоен от търговията с тези смъртоносни оръжия, с които бил снабдяван диктаторът, както и от предоставените му оръжия за масово поразяване. През март 1992 г. Робин Робинсън, принципен цивилен служител от Квакерите, подал оставката си от секретариата на смесения разузнавателен комитет, изразявайки своите притеснения за лицемерието на британското правителство в търговията с оръжие с Ирак.

Но това не повлияло на последвалите събития. Търговията с Ирак била печеливш бизнес.

При един от най-подозрителните ходове в тази ситуация, в края на осемдесетте години бил създаден иракско-американски търговски форум, основан от пенсиониралия се американски посланик, Маршал Уили. На този форум бил представен светът на най-големите оръжейни компании, големият бизнес, произлизащ от това, както и добрите правителствени взаимоотношения. Компании като: „Ексон“, „Мобил“, „Бел“, „Локхийд“ и „Дженерал Мотърс“ били набързо вписани като участници в този новосъздаден форум и американската подкрепа към Ирак вече била провеждана чрез това полуофициално независимо тяло на високо ниво. Когато 4 милиарда американски долара на тази организация изчезнали мистериозно от клона на Италианската банка в Атланта, за никого не било изненада, че американската хазна блокирала достъпа до информация по този случай.

В края на 1988 г. форумът, с подкрепата на американското правителство, станал домакин на най-големия търговски панаир, където били изложени високотехнологични изделия за продажба в Багдад. По думите на Джоф Саймънс, влиятелен и информиран писател относно иракските работи, станало ясно следното: „В края на осемдесетте години американско-иракската търговия се изчислявала на милиарди долари, като в нея участвали цели дузини американски компании. Няма съмнение, че военната сила на Саддам Хюсеин била създадена основно от американската неизчерпаема бизнес амбиция.“

Апогеят на тази скрита подкрепа на американците към иракския режим и неговия лидер настъпил на 12 април 1990 г., когато висша американска делегация от сенатори и държавни служители посетила Ирак. Тя била придружена от американския посланик в Ирак, Ейприл Гилеспи. На срещите, които делегацията провеждала със Саддам Хюсеин в Мосул, станало ясно, че Гилеспи уредила частна телефонна връзка с Джордж Буш така, че американският президент да можел лично и на място да издава своите нареждания за развитието на търговските предложения, давани от американската делегация.

Именно тези близки търговски взаимоотношения на високо ниво с Ирак обяснявали защо Саддам Хюсеин почувствал през 1990 г., че американското правителство всъщност било на негова страна. Защо, въпреки тесните си търговски взаимоотношения, в САЩ не усетили заплахата, която представлявал Саддам Хюсеин по-рано?

Следователно Западът имал много време на разположение, за да изучава Саддам Хюсеин. Неговият произход, психология, жестокост и истинската природа на режима му били ясно разбрани от целия разузнавателен щаб, който специализирал в региона от 1969 г. нататък, откакто Саддам Хюсеин бил назначен за вицепрезидент и му била дадена властта да управлява вътрешнодържавния партиен апарат за сигурност. Цялото развитие на режима на Саддам Хюсеин, на неговата личност и на характера му, било отблизо проследено през последвалите две десетилетия. Западът не би трябвало да е изненадан от нищо, което е направил Саддам. Доказателство са следните думи на един британски служител от разузнаването, който специализирал в арабските отношения и държави и по-специално в Залива:

„Саддам Хюсеин беше старомоден арабски диктатор. Всеки знаеше какво можеше той и какво беше способен да направи. Той беше непочтен, неискрен, фалшив, незаслужаващ доверие, алчен, амбициозен и прекалено уплашен да не бъде изхвърлен от поста си на иракски президент чрез преврат, както всеки от неговите предшественици. Щом войната с Иран избухна, Саддам Хюсеин се превърна в параноичен и отчаян човек. Освен това той безумно се страхуваше от заговори. Собствените му хора направиха три опита да го убият в рамките на седем месеца, преди той да нападне Кувейт. Да мислят, че един психично нестабилен диктатор, който има на разположение 50 000 танка, щеше да седне кротко да чака беззащитния си съсед, който по стечение на обстоятелствата обаче се оказва най-богатата държава в света, поставила му брадвата на врата от финансова гледна точка, беше наистина тъпо. Особено когато американският посланик ясно му дава да разбере, че няма значение, дори ако ограби банката. Всеки, който познаваше добре региона, щеше да предположи, че Саддам Хюсеин щеше поне да си опита късмета. Беше въпрос на разузнавателни информационни сведения и намерения, както и да познаваш определения човек. При тези обстоятелства какво друго можеше да направи Саддам Хюсеин?“

Слабите разузнавателни преценки по време на войната в Залива били само част от обвинението. Дори след самото нападение и войната през януари 1991 г. се появили сериозни разузнавателни провали и за операциите „Пустинен щит“ и „Пустинна буря“.

Отначало сякаш никой нямал възможността да определи размера и силата на иракските въоръжени сили. Генерал Шварцкопф тръгнал на война на 16 януари 1991 г., разполагайки само с информацията, че срещу себе си имал армия от 600 000 иракчани. По-късно броят им се намалил до 250 000 бойци. Проблемът с цифрите бил задълбочен и от недостатъчната преценка на бойната ефективност на иракските военни части. Получената информация тогава била, че революционните иракски бойни стражи били добре въоръжени, калени в битките, лоялни, посветени на каузата си и обучени. Някои разузнавателни източници, търсейки удобна аналогия, дори описали войските на Саддам Хюсеин като „SS-войските на Хитлер“, въоръжени с най-доброто съветско високотехнологично оръжие.

Това погрешно разбиране за иракската военна кадърност дошло от погрешната преценка за крайния изход от иранско-иракската война, продължила от 1980 до 1988 г. Всъщност иракчаните спечелили първата си война в Залива по погрешка. Вместо да осъзнаят, че Ирак не толкова спечелил, колкото Иран всъщност загубил войната, разузнавателните агенции прикачили на иракчаните в разузнавателните си доклади излишно висока боеспособност, въоръжение и професионална кадърност. Тези илюзии се разпространили и в разузнавателните преценки за войната в Залива през 1990–1991 г.

Надценяването на бойната кадърност на иракчаните на земята се разпространила и върху уменията им във въздуха, където цифрите и възможностите на армиите обикновено са предмет на професионална и щателна преценка. Не става въпрос само за значението на размера на националното въоръжение, но и за това дали самата нация знае как да го използва. Никъде другаде не е така важна техниката, както във въздуха.

И Иран, и Ирак разполагали с огромни количества оръжия, предоставени им от модерните оръжейни системи на САЩ и Съветския съюз. Но нито една от страните не можела да си служи с тях. Иранците не можели да си служат със своето американско въоръжение, а иракчаните пък придобили въздушно превъзходство по погрешка — не можели да се справят със своите самолети, като пропускали дори нагледните ирански цели. Въпреки че въздушните разузнавателни офицери разполагали с достоверна информация за тези слабости през целия период между 1981 г. и 1988 г., само определени агенции информирали за тях. Всички останали агенции задълбавали върху иракските предполагаеми цифри и малко съобщавали за конкретните им изяви на бойното поле. Накрая разузнавателните информации се задълбочили само върху преброяването на оръжията и хората, а не върху интерпретацията на онова, което можело да се случи. Според един разузнавателен наблюдател: участието на разузнавателните агенции „по време на самата битка било незначително“.

Развитието на „сточасовата война“ веднага щом съюзниците атакували съвместно по земя на 24 февруари 1991 г., повдигнало още въпроси пред западното разузнаване. Ходът на битките бил внимателно документиран. По-малко място в документите обаче било отделено на пропуските на американското и западното разузнаване при самите боеве. Изглежда ироничен и парадоксален фактът, че повече усилия и ресурси били използвани в генералния щаб на Шварцкопф в Саудитска Арабия, докато разузнавателните усилия на бойното поле били крайно недостатъчни. По-подвижните умове биха определили войната като триумф на оперативната безопасност, но в ума на сърдития и ядосан командир на батальон от 50 танка, които се придвижвали напред в пушека, придружавани от страха и опасността от предстоящата битка с бронираната иракска републиканска гвардия, въобще не предизвиквали комфортно състояние на духа. Било в реда на нещата вбесени висши офицери от британските бронирани бойни сили да задават по един и същ начин въпроса на разузнавателните агенции: „Къде всъщност бяхте вие през цялото време?“ Истината била, че потокът от разузнавателна информация към висшите оперативни командири на дивизии никога не бил подобрен. Проблемът се състоял в самото й разпространение. Следователно още веднъж се доказало, че било прекалено трудно да се разпространи разузнавателна информация до най-долните етажи на войските.

Причините за това били двустранни.

Първата произлизала от класическия проблем, че повечето от разузнавателната информация била строго секретна, което идвало от начина, по който била събирана, затова нейното препредаване надолу по етажите криело рискове да компрометира източниците си. „Винаги защитавай източника си на информация“, това било правилото, неизменно спазвано в разузнавателния свят. В американската разузнавателна система тази информация се класифицирала под гриф „специален строго секретен материал“ и можела да се предоставя само на специално посочени за целта хора. Страхът и опасенията се съдържали главно във факта, че врагът можел да открие с какво количество информация се разполагало по отношение на неговите действия.

Щом врагът разбере, че знаеш кодовете му, той веднага ги променя и трябва да започнеш отначало. Но пък ако не можеш. Представи си ситуацията тогава. Това бил сериозен проблем. Затова усилията на разузнавателните служители да предоставят достоверна информация „извън съществуващите канали“, която да бъде подкрепена и от „съвпадащи“ доклади, извадени в пресата или в подобни източници на информация, винаги били посрещани благосклонно и окуражавани. Ако разузнавателната информация идвала само от един секретен източник, то рискът от разкритие, компрометиране и загуба на парите на данъкоплатците за закупуването на високотехнологични разузнавателни средства се увеличавал значително. „Ултра“ по време на Втората световна война се превърнал в класически пример. През 1941–1942 г. атлантическите конвои поели риска защитавайки секретните данни „Ултра“, получавани от бойните кораби на Дьониц. В случая по-добре било да се отървеш с един разбит на парчета конвой, отколкото да загубиш способността да защитаваш всеки свой бъдещ конвой.

Нека да вземем два по-модерни примера. Ако антуражът на Саддам Хюсеин бил наясно, че в 13.04 ч. багдадско време един американски шпионски сателит бил над тях за 27 минути, то тогава иракската военна дейност щяла да бъде замразена и скрита в най-близкия хангар през следващия половин час. Ако само революционните стражи на Саддам Хюсеин подозирали, че всеки разговор между Багдад и дивизионните командири в Кувейт бил засичан, разгадаван и превеждан от американските разузнавателни служби във форт Мийд, щата Мериленд, то всички радиокомуникационни връзки щели да бъдат изключени. Понеже всички иракчани, загрижени за своята безопасност, използвали телефони с надземни кабели, американците нямало да имат втора възможност за такъв пробив.

Втората причина за недостатъчното разузнаване през войната в Залива била сравнително нова. Но тя се превърнала в сериозен проблем във Виетнам. Получил се прекалено голям поток от разузнавателна информация. Системата била препълнена с информация. Един сателит се пресичал с друг, а разузнавателните снимки възлизали на стотици хиляди. И те всичките трябвало да бъдат прегледани, сортирани, анализирани, интерпретирани и изложени в резюме, за да стигнат до онези, които вземат решенията. Абсолютно непосилен процес.

Внезапно технологиите представили на преден план един вид секретно разузнаване, достъпно през 1944 г. само за Чърчил и Айзенхауер. То придобило такава форма, че всеки батальонен командир можел да го използва, ако имал достъп до специално устройство, наречено вторична представителна разпределителна система. Тя била високотехнологично, снабдено с оптична трансмисия устройство, което наподобявало съвременна факс машина. Поне дванадесет такива устройства били изпратени в Залива, но едва четири работели както трябва. Обаче за да бъдат те използвани правилно, означавало, че всяка бойна част трябвало да има достъп до последните разузнавателни доклади. А командирите знаели този факт. Затова те настоявали да получават последната разузнавателна информация.

След като стотици земни и военновъздушни командири изисквали денонощно снимки на своите мишени, системата за разпространение на разузнавателни снимки на набелязаните цели излязла извън строя. Ето какво казва един служител от разузнаването в щаба на Шварцкопф в Саудитска Арабия, който представял свидетелските си показания пред американската сенаторска комисия след войната:

„Разузнавателната информация можеше да бъде предоставена по всяко време… но поради липсата на вторична представителна разпределителна система командирите на дивизии и батальони, както и останалите военни части, не можеха да получат навременен достъп до нея. В това се състоеше и проблемът.“

Следователно американските армейски, военноморски и военновъздушни системи били неконкурентно способни, защото не можели да предават и получават разузнавателна информация навреме. За да се влошат нещата още повече веднага щом битката започнала, системата била пред колапс, поради огромното количество разузнавателна информация, която съдържала. Американската 82-ра военновъздушна дивизия, изпратена в пустинята да защитава открития западен фланг, се оплакала, че получавала по-добра информация от застаналите вляво до нея френски наблюдаващи дивизии, които използвали традиционните разузнавателни методи, отколкото от своите високотехнологични разузнавателни устройства, използвани от щаба на американския 18-ти военен корпус. Старият проблем да се запази секретността на информацията, разделил на няколко категории разузнаването, поставяйки всяка една в ръцете на онези, които правели то да изглежда много трудно, особено при акция, въпреки добрите си намерения и използването на най-добрите технологии тогава.

В един малък триумф в разузнавателната сфера по време на войната се превърнали обединените действията за намиране на ракетите „Скъд“. В тази операция обединените разузнавателни сили се опитвали да засекат поне частични запаси на ракети „Скъд“, притежание на Саддам Хюсеин. Иракският лидер нарочно насочвал тези ракети за стрелба по мишени в Израел, във френетичен опит да предизвика израелците да влязат във война и така да бъдат отделени останалите арабски държави от западно-американската коалиция срещу Ирак. Този план на Саддам Хюсеин не проработил, но опитите на обединеното разузнаване да засекат местоположението на тези ракети били потискащи. Както заявил по-късно един офицер от специалните служби: „Толкова разузнавателни източници използвахме, за да открием ракетите «Скъд», че можехме да разузнаем цялото земно кълбо с тях.“

Последната и най-голяма разузнавателна грешка, по време на войната в Залива била преценката за бомбеното разрушение, по средата на военновъздушната кампания, която била проведена през януари-февруари 1991 г. Разузнавателната преценка за най-подходящо бомбено разрушение винаги била най-трудната задача, но набелязването на определените мишени зависело изцяло от наличната разузнавателна информация. Проблемът бил, че вече извадените от строя танкове Т-72, които продължавали да бъдат окопани в отбранителни позиции зад пясъчни стени, изглеждали като танкове, готови за бой. Освен ако лафетите им не били строшени или от тях не излизал дим.

Още в началото на кампанията станало ясно от пристигащата разузнавателна информация, че обединените сили съобщавали за повече извадени от строя танкове, отколкото било в действителност. Това било нормално. Военновъздушните екипажи винаги преувеличавали своите успехи. Но пък не било за пренебрегване, че за самолетите, атакуващи при 400 възела, бронираните камиони приличали на танкове. Неизбежната разузнавателна политика на потвърждение на крайната ситуация докарвала до търкания с военновъздушните екипажи за предоставената от тях информация, но те отдавали това на разузнавателната консервативност. Освен това военновъздушните сили похарчили цяло състояние, изразено в пари и време, така че те със сигурност били постигнали целите си. По-късните усилия на НАТО срещу сръбското бронирано въоръжение в Косово през 1999 г. били отчайващо подобни: военновъздушните сили изпитвали сериозни ограничения.

Към този спор между различните служби се включили и песимистите от ЦРУ и националната разузнавателна агенция. Те претендирали, че без да са консервативно настроени, резултатите от преценката за бомбеното разрушение били преувеличени и трябвало да се намалят. Вбесеният Шварцкопф казал на експертите от Вашингтон да „сортират и прегледат всичко“ заедно с неговия изтормозен разузнавателен щаб и измърморил по-късно, че „той все още щял да си седи на задника, дори и след края на войната, ако разчитал на разузнавателните агенции да се съгласят, че иракските военни сили вече били достатъчно слаби, за да може да атакува той. То тогава, според разузнавателните агенции, войната можела да започне чак на 24 февруари 1991 г.“ Записките за твърденията на разузнавачите, че военните действия щели да започнат едва на 24 февруари 1991 г., били наистина интересни. Но бил истина и фактът, че иракчаните загубили само 40 процента от своите танкове, 30 процента от бронираните си персонални носачи и 42 процента от своята артилерия при военновъздушната кампания. Това било далеч от официално обявените от американците цифри. Някои авиатори от военновъздушните сили твърдели, че минимум 80 процента от иракското въоръжение било унищожено тогава. Освен това те заявили, че „ако войната била оставена само в ръцете на военновъздушните сили, то те щели сами да свършат цялата работа по свой собствен начин“.

Проведените бомбени разрушения, продължили до края на войната, вгорчавали и тровели взаимоотношенията между страните в Залива и Вашингтон и между наземните и военновъздушните сили дълго след като тя приключила, доказвайки още веднъж правилото, че дори да притежаваш най-добрата технология, щом не може да разчиташ на разузнаването да ти покаже точните цели, то неминуемо тогава губиш войната. За американските въоръжени сили призраците от Виетнам пак започнали да показват главите си на повърхността. Старшият американски военноморски офицер, генерал-лейтенант Уолтър Бумър, който участвал във войната в Залива казал следното: „Спомням си, че бях във Виетнам за два часа, като през цялото това време не получих и късче достоверна разузнавателна информация. Вече нещата са се подобрили значително, но ние още не можем да достигнем до нивото, на което да работим съвместно качествена работа.“

Коалиционните сили успели в Залива, но това, което допринесло разузнаването по време на битките, понякога било далече от определението „точна и надеждна информация, предадена навреме на онези, които трябвало да вземат решения, за да им позволят да го направят качествено“.

„Прогресът означава корупция“ не е само един отчаян вик на технофобите. Всеки, който мрази да говори с телефонен секретар, щял да разбере повечето от командирите в Залива, на които им се налагало да говорят с разузнавателни агенти, подобни на телефонни секретари, които просто предавали заучени фрази.

Предвиждало се новата разузнавателна високотехнологична система да заработи перфектно и разузнавателната информация да се предава на всеки от заинтересованите оперативни командири, но без посредничество. Точно така самолетите „Джей-Старс“, които правели радарни снимки на вражеските войски и действията им в пустинята, успявали от безопасно разстояние да предадат снимките си на бомбардировачите, които моментално настройвали мишените на оръжията си към вражеските цели, без да е необходима намесата на каквато и да било разузнавателна агенция. „Разузнаването“ в този аспект се превърнало в „оперативно действие“, което проработило успешно.

Когато разузнаването станало чувствително относно секретността на информацията си, на сцената се появили, високотехнологичните сателити, използващи милиметрични вълни и синтетични радари, които били добре защитени. Пълният разузнавателен цикъл не се състоял само в събирането, но и в съпоставянето на информацията, нейното разпространение и правилното й и достъпно интерпретиране в условията на абсолютна сигурност. Освен това тя трябвало да се предостави само на определените за целта хора.

През 1960 г. съществували само определени количества инфрачервени снимки, които предоставяло разузнаването. До 1990 г. обаче броят на достъпните снимки надвишавал вече 20 000 бройки, които били произвеждани само от един-единствен сателит. Разузнаването на бойното поле вече не се състояло само от няколко обучени и прехвалени специалисти в тази сфера. То се превърнало в сериозна, индустриална система, чийто проблем с разпространението на информацията започнал да си съперничи с друг победител на бойното поле: логистичната система. През войната в Залива информационната революция накарала военното разузнаване и военната система да се борят жестоко, за да останат на нивото на бойното поле, но често тези борби приключвали неуспешно. Дошла ерата на информацията.

Извън пещта на бойното поле останали старите и мъдри уроци. Ако военните успехи на бойното поле и оперативното разузнаване били перфектни, то войната в Залива била резултат само на старата, старомодна, дипломатическа и некачествена преценка на ситуацията, която объркала и националното разузнаване, като в резултат на това Западът бил въвлечен във война. Освен това нямало сериозен провал в технологията или в разузнаването, които да играели роля в ситуацията преди войната в Залива. Напротив, имало сериозен провал в човешкото разузнаване. Мишената също била човешка: Саддам Хюсеин, „единственият виновник“ за войната в Залива. Цялата война и цялата криза, които последвали, можели да бъдат открити в психиката и несигурността на неговите действия. Като прибавим към персоналните му проблеми и отчаяната нужда от бързи пари, всичко става лесно за обяснение.

Кризата в Залива била пример за старомодна разузнавателна грешка, с класически измерения. Обаче, използвайки наличната за онова време информация, става ясно, че има голямо количество информация за Саддам, а съвсем малко е известно за пенсиониралите се разузнавателни офицери, които тогава специализирали в арабските работи. Освен това няма информация къде западните разузнавателни агенции сбъркали и къде била грешката на Саддам. Разузнавачите на Саддам пък допуснали същите пропуски. Принц Калед бин Султан, висш саудитски генерал и командир на обединените сили в Залива, по-късно признал, че въпреки наблюдението върху Саддам от него и от разузнавателните служби на Саудитска Арабия те дори не разбрали какво щяло да последва. След войната принцът признал, че самите араби, знаейки темперамента на Саддам, неговия характер и режим, не разбирали докрай неговите намерения. Това бил пълен „провал на човешкото разузнаване“. Саддам, казал принцът, „блъфира всички ни“. Целта на разузнаването всъщност е да се види през блъфа на агресора.

Получило се любопитно повтаряне на събитията между британците и аржентинците девет години по-рано. Същите разузнавателни лоши преценки и грешки се случили и от двете страни преди войната в Залива. Иракската разузнавателна система подвела своите лидери така, както били подведени и западните лидери от своята разузнавателна система. Било очевидно, че иракският диктатор малко разбирал от международни работи. Неговият революционен команден съвет, едва ли щял да каже истината и да рискува да бъде разстрелян, дори и да имали различно мнение за събитията от иракския диктатор. Трябвало разузнаването да съобщи неподправената истина. В деспотизъм, като този тогава в Ирак, човек трябвало да е много смел да каже на лидера си онова, което той не искал да чува.

Лошо информиран, Саддам Хюсеин сгрешил в политически аспект, като помислил, че може да се измъкне след такава агресия без значими последствия. В това той бил подведен и от срещата си с американския посланик, от която той излязъл окуражен. Саддам Хюсеин направил и военна грешка, като решил, че неговите въоръжени сили били способни да спечелят войната. Той бил с погрешни илюзии и в двата случая и бил щастлив, че излязъл от ситуацията недокоснат. Въпреки всичко Саддам Хюсеин оцелял след войната в Залива, което било най-изненадващото събитие за западните наблюдатели. За тяхно учудване веднага щом Саддам Хюсеин разбрал, че ще оцелее след войната в Залива и че коалиционните сили не се огънали пред неговите атаки, като дори не го обвинили за войната, той веднага използвал момента да обяви победата срещу американците и техните империалистически съюзници.

Нали неговата републиканска гвардия спряла САЩ и техните лакеи на път за Басра, предотвратявайки настъплението им към Багдад? Трябва да е истина, високо прокламирал той, тъй като аз още съм тук, а къде са Буш и Тачър? Изчезнаха! Победителят във войната в Залива яхнал Ирак през деветдесетте години като някакъв отмъстителен колос, потушавайки всяко ново въстание и завземайки по-здраво властта в ръцете си. Той построил високи мемориални паметници, посветени на „победата на неговата армия над колониализма“. Както и своя предшественик, Навуходоносор, Саддам Хюсеин наредил да вграждат името му във всички новопостроени сгради в Ирак, за да се помни неговият героичен триумф и да бъде обезсмъртен завинаги. Саддам Хюсеин обаче никога не се заблуждавал за собствената си персона. Той научил много от поражението си. Започнал да търси пари, за да поправи щетите и да изгражда нови оръжейни площадки и възможности, които да му осигурят безопасността. Според един бивш началник от иракските военни разузнавателни служби станало ясно, че: „Теорията на Саддам Хюсеин се състои изцяло от война. Той не може да оцелее, без да води война.“

Следващия път Саддам Хюсеин бил категорично решен да притежава оръжие за масово поразяване, особено химическо и биологическо оръжие, за да укрепи силата си. Когато екипите от комисиите по ядрените оръжия на ООН били изгонени от Ирак в края на деветдесетте години, нямало какво да попречи на Саддам Хюсеин да развие своята оръжейна програма. Ключът към нестабилността в Залива още стоял на дневен ред и както и преди 1990 г. във въздуха витаели нестабилността на диктаторския характер и перспективата за лесни пари и петрол.

Войната в Залива бил първият тест за новия Световен ред, към който се стремял американският президент Джордж Буш и той бил успешно издържан. Бързият и навременен отговор на коалицията, подкрепени от Москва и Европейския съюз, създали нов глобален прецедент. Изразено в човешки жертви (но не иракски), войната била сравнително евтина. Коалицията изгубила само 223 убити и 697 били ранените. По ирония на съдбата повечето от жертвите били причинени от веселите американски пилоти, които пак поставили на дневен ред позабравената шега от десанта в Нормандия: „Когато американските военновъздушни сили пристигнат, дори съюзниците се снишават…“

Войната в Залива освен това дала ясно да се разбере, че агресията срещу съседа е международен проблем и също трябва да бъде наказана. Американските и западните икономически интереси били, според един секретен американски направляващ документ, „за сигурна и безопасна търговия с евтин петрол със страните-производителки на петрол, които щели да бъдат манипулирани само по своя воля“. Лорънс Корб, асистент в американското Министерство на отбраната, заявил следното през 1990 г.: „Ако ще и Кувейт да отглежда моркови, на нас въобще няма да ни пука!“

За да повлияем на бъдещето, ние първо трябва да разберем настоящето. Настоящето винаги ще дава отражение върху човешката природа, където алчността и жаждата за земя или власт, битката за природни ресурси и постоянната жажда за завоюване още ще продължават да лежат дълбоко в психиката на властимащите. Тези катализатори за конфликтите остават непроменени през вековете и са валидни за всички общества. Само чрез познаването на настоящето и миналото ние ще можем да контролираме бъдещето. Разузнаването е нашият предупредителен механизъм срещу появата на бъдещи личности като Саддам Хюсеин.

Не само срещу възможностите им, а също и срещу техните намерения.

[1] Цялото изречение е абсолютна безмислица. САЩ продават оръжие на Иран тайно, като с част от средствата получени от тези продажби финансират въоръжената опозиция в Никарагуа (въпросните Контри). Целта на първата част от уравнението (продажбата на оръжие на Иран) е да се получи съдействието на иранската теокрация за освобождаването на американските заложници. Скандалът става известен като Аферата Иран-Контри, като никога не е ставало на въпрос въоръжени партизани-никарагуанци да освобождават заложниците. — Бел. Dave ↑

Глава 11
Дали някога ще стане по-добре?

Всяко изучаване на разузнавателните катастрофи разкрива същите стари проблеми, които се появяват отново и отново. Много е лесно да се видят основните проблеми на разузнаването. Те по принцип следват самия разузнавателен цикъл. По-потискащото е, че част от проблемите, породени предимно от некадърност, не идвали от самите разузнавателни организации, а от потребители на информацията.

Сталин бил най-яркият (или в случая — най-лошият) пример за човек, който неправилно използвал разузнавателната информация. Той разполагал с всички подробности за предстоящата операция „Барбароса“, които били на масата пред него благодарение на работата на всяко разузнавателно средство тогава, но въпреки всичко той пренебрегнал цялата тази информация. Разузнаването в случая отишло на вятъра. И не само това, но било и голям риск за всеки разузнавателен офицер да му каже истината в очите. Срещу такава прекалено очевидна глупост и нарочно предизвикана слепота дори най-добрите разузнавателни служби в света (това описание точно пасвало на Съветските разузнавателни агенции НКГБ и ГРУ през 1941 г.) били напълно неутрализирани и обезличени. Моралът и поуката са ясни: потребителите на разузнавателна информация били до такава степен част от разузнавателния процес, каквито били и самите разузнавателни служители и щабове. Точно потребителите изискват разузнавателна информация и те са нейните получатели накрая. Самите те са отговорни за качеството на разузнаването и начина, по който разузнавателната информация щяла да бъде използвана, за да проработи.

Там, където изглеждало, че са сгрешили доставчиците на информация, грешката не била в способността им да провеждат разузнавателни действия, които всъщност били част от целия цикъл по събиране на информация, а дали правилно са я разпространили. Например: Съединените американски щати не разполагали със специални разузнавателни агенции преди събитията в Пърл Харбър, но няколко американски агенции събирали разузнавателна информация като луди. В резултат на това ФБР, армията, флотата и външното министерство притежавали много разкриващи индикатори за японските планове. Проблемът бил, че никой не събрал цялата информация на едно място, не направил компилация от нея и не информирал американския президент за наученото. Тук проблемът се състоял в така наречената организация на информацията.

Циниците могат да кажат: „Кое тук е новото?“ Идеята за съревноваващите се разузнавателни агенции била до такава степен внедрена в американската система, че на всеки страничен наблюдател щяло да бъде простено, ако смятал, че Вашингтон още не може да ги контролира. Американците решили да възприемат техниката на Уайтхол, в която съществувало жизненоважното правило, че само принудителната необходимост била добродетел. Такова обяснение не би трябвало да заблуди никого, защото войната в Залива (както по-късно и събитията в Косово през 1999 г.) показала страховитото чувство на „вече преживяното“, особено като се има предвид, че проблемите на американското разузнаване във Виетнам отново изплували на повърхността. Все повече се увеличавали и различията в мненията между ЦРУ военните разузнавателни погрешни мишени и вътрешните вражди относно съветите, които трябвало да бъдат поставени на дневен ред от събирателните разузнавателни агенции. Всъщност САЩ все още не можели да координират правилно действията на своите разузнавателни агенции по време на криза, независимо от количеството събрана информация. Затова те не могли да управляват правилно и разузнавателните си преценки. Както влиятелните средновековните барони, така и големите разузнавателни агенции враждували помежду си, борейки се за влияние и власт пред и дори над американския президент.

Даже и разузнавателната информация да била достъпна и добре подготвена, не съществували никакви гаранции, че тя щяла да бъде използвана правилно. Преди Фолкландската война британците имали перфектна разузнавателна информация за проблемите, които създавала Аржентина, но оставили външното си министерство да манипулира разузнавателната система, като междувременно я филтрирало и съответно пропуснало неприятните факти, които били в разрез със собствената му политика. До определена степен израелците направили почти същото преди войната в Йом Кипур, макар и поради различна причина. Намесата на израелските политици във военната разузнавателна система през 1973 г. била предназначена да удържи решението за нареждането на по-скъпа национална мобилизация да остане в ръцете на онези, които били отговорни за нея. От друга страна, до Фолкландската война през 1982 г. британците позволявали само на един държавен орган (британското Министерство на външните работи) да държи настрана неприятните факти от ръцете на политиците, които не трябвало да се намесват в разрешаването им. Няма друго правдоподобно обяснение за всички появили се поредици от разузнавателни грешки впоследствие.

Има обаче постоянно повтарящи се събития, които са всъщност резултат от човешката природа. Например страхът е винаги водещ мотив в човешките действия. През 1941 г. Сталин бил просто уплашен. Но кой може да го обвинява, при положение че победоносните войски на Хитлер се струпвали на границата му. Некадърността обаче е по-опасна от страха. Например Пърл Харбър и битката, при която британците загубили Малая, били триумф за врага, заради провежданата политика в една институционална и безкрайно объркана каша. Като се добави и презрението към японците по онова време, и двете събития се превръщали в грандиозни паметници на глупостта да подценяваш врага си. Подценяването на врага е може би най-често срещаната тема в разузнавателните катастрофи, защото то винаги води до неразбиране на неговите намерения. Има достатъчно примери за тези твърдения, а именно: по време на Фолкландската война; във войната в Залива; в Йом Кипур през 1973 г. Вражеските намерения били напълно подценени, защото на пръв поглед изглеждало, че врагът нямало да предприеме точно онова, за което се подготвял от години и за което създал достатъчни възможности и мощности.

Неефективността, вътрешните размирици, неразбории и подценяването на бъдещия потенциален враг водели до един и същ повтарящ се резултат. В едно нещо обаче винаги можело да се разчита на големите разузнавателни организации със сигурност: в това да сгрешат. През 1991 г., след войната в Залива, Даниел Мойнихан се нахвърлил върху американската разузнавателна система във вестник „Ню Йорк Таймс“. „За четвърт век, през който ЦРУ постоянно грешеше относно по-големите икономически и политически въпроси, допринесе за спада на доверие към самите аналитици в него.“ Даниел Мойнихан бил абсолютно прав.

Със сигурност ЦРУ не били единствените в подобно положение. Нямало и капка притеснение у британските разузнавателни агенции през 1978 г., когато се появили първите предупредителни сигнали, че Шахът щял да падне от престола си в Иран. Нямало и притеснения, че руснаците щели да нападнат Афганистан през 1979 г. Големите разузнавателни агенции не вдигнали никаква врява дори когато Саддам Хюсеин щял да извърши нещо невероятно глупаво в Кувейт. А дори и израелците да разполагали с конкретна информация по случая, те не я споделили с никого.

Оттогава нещата не са се променили много. Първите жертвени агнета, паднали в подновените бойни действия между Индия и Пакистан през 1999 г., били индийските разузнавателни агенции, публично порицани, че „били толкова заети да враждуват помежду си, че заради това дори не уведомили правителството си за предстоящата заплаха“.

Истината е, че всички големи разузнавателни агенции са основно некадърни и замиращи, понеже вече са все по-заинтересовани от бюрократичното си оцеляване след края на Студената война, отколкото да поемат рискове да предсказват бъдещите събития. Независимо че разполагали с най-модерното разузнавателно оборудване, съществувало някога в историята, американските разузнавателни агенции пак се объркали в преценките си за атаката, предприета от добре въоръжена гангстерската група на територията на Могадишу, въпреки че щели да заплатят висока цена, изразена в човешки жертви. Освен това, въпреки огромната информация, с която разполагали, трудно можели да насочат например ракета срещу китайското посолство в Белград, независимо че всеки случаен турист би могъл да го направи, използвайки своята туристическа карта на града.

Въпреки че знаели позицията на всеки танк, разположен на територията на Балканския полуостров, това не било достатъчно да осигури триумфа на политиката на НАТО, която провеждали в Югославия. Напротив, огромната информация, заедно със строгата секретност, само направила нещата по-лоши. Фактът, че бившите военни аташета от Белград заемали ключови позиции в армията, докато разузнавателните агенции на ЦРУ и НАТО насочвали ракетите си срещу набелязаните мишени, правел разузнавателните агенции да изглеждат още по-глупави в очите на света.

Разузнавателната общност изглеждала по-скоро обсебена от хитрото събиране на информация, отколкото от работа по нея впоследствие. Дори и в Библията, в книгата на пословиците, разграничението между „мъдростта“ и простите знания става пределно ясно. А в крайна сметка по-важна била интерпретацията на разузнавателната информация, отколкото нейното разпространение.

Всяко проучване, свързано с разузнаването, ни изправя пред вечния въпрос: За какво всъщност служи то? Ясно е, че то служи на отговорните хора да вземат решения, основани на достоверна информация. Понеже отиваме в следващия век, дори това определение може да е вече остаряло и безкрайно износено, както и големите залязващи динозаври на огромните разузнавателни агенции. Независимо дали поставяме шпионин или сателит на дадено място, от което искаме да получим информация, светът прелива от информационен поток, който постоянно се променя. „Разузнаването“ е достъпно за всеки. Тайни, за които мъжете биха убили преди петдесет години, вече са свободно достъпни чрез международната компютърна мрежа — интернет. И ако тези факти още не са пристигнали до мрежата, те ще се появят всеки момент, понеже тя постоянно се обновява. С постоянното развитие на информационните технологии, даже най-големите потребители на информация, като националните разузнавателни служби на всички държави, трудно биха могли да си закупят супер мощни компютри, които да ограничат движението на информацията.

В този климат нуждата от разузнаване се е променила. Трудността да се събира тайна информация вече се е превърнала в предизвикателството тя да бъде открита измежду огромната информация, която се излива като лава от вулкан. Трудността се състои в това да се открият нужните факти. Разузнавателните експерти вече трябва да могат да идентифицират и подобряват много бързо достъпната информация, както и да я предоставят в завършен вид на онези, които вземат решенията.

Информационната революция означава, че истината е някъде навън, ако само разберем кой точно я притежава, когато се нуждаем от нея. Разузнавачите на бъдещето няма да събират, а само ще разпространяват информация. Това се превръща в логистичен проблем. Вече няма да е от полза американските разузнавателни агенции да притежават сателитни снимки на обектите, набелязани като цели на НАТО например на Балканския полуостров, ако в същото време нямат възможност да кажат на своите снайперисти от отряда на САС да заемат позиции в гората, където да чакат хората да се появят. Проблемът се проявява вече в разпространението на разузнавателната информация, защото неправилното й използване, независимо с какви скъпи средства и колко хитро е събрана, я превръща в ненужна информация. Разузнавачите на Сталин, ако още бяха живи, със сигурност щяха да поклащат главите си в знак на съгласие.

Дали наистина революционната информация промени нещо в най-горните нива на разузнаването? Отговорът със сигурност е по-скоро не. Защото каквато и безценна информация да бъде поставена на бюрото пред онези, които фактически вземат решенията, докато във вземането им съществуват човешки фактори, системата е безкрайно уязвима от тщеславието и слабостта на човешката природа. Пак ще се появи неизбежно още един Маунтбатън, прекалено амбициозен и загрижен по-скоро за собственото си придвижване, отколкото за всичко останало. Ще се появи друго самодоволно правителство, което да мисли: „Това не може да се случи точно на нас“, както разсъждавали британците в Малая. Ще се появят други международни служби, хванати в лъжа и измама, и заблудени от Саддам Хюсеин през 1990 г. Човешката природа по никакъв начин не може да се промени.

Разузнавателните грешки в бъдеще ще се превърнат в по-скъпи разходи. Светът от двадесет и първи век трябва изключително сериозно да държи под око онези, които наистина притежават ядрено или други оръжия за масово поразяване, още повече че производството им клони да бъде изместено извън заводите и преместено дори в гаражите в задния двор. Това е, защото навлизаме в епоха, когато воденето на война отново се връща в ръцете на отделни индивиди или групи от индивиди, а не в ръцете на самите правителства. Терористите, търговците на наркотици и фанатиците от екстремистките групи, скоро ще имат достъп до всички видове убийствени мощности, които досега бяха в ръцете само на правителството. Електронните комуникационни устройства за безопасност, които до момента бяха монопол на правителствата, вече могат да се закупят свободно от всяка терористична група с пари или с много пари.

За да се изправят срещу тази сериозна заплаха, правителствата все още до голяма степен ще се нуждаят от разузнаване, което обаче трябва да е много точно организирано, оборудвано и управлявано от най-добрите екипи. Държавните служители трябва да слушат безстрастно доказателствата, изнесени им от техните скъпоструващи разузнавателни щабове, и да направят така, че системата да започне да работи безотказно. В края на краищата те се нуждаят от доказателства, от които ясно да виждат, че тяхната разузнавателна система може да стигне до самия мозък на потенциалния враг, защото в крайна сметка дори днес разузнавателната система се използва главно за избягване на неприятни изненади — повече или по-малко.

Всъщност разузнавателните проблеми ни най-малко не са се променили. Напротив, те още извират от сърцето на историческите разузнавателни загадки. Най-скъпите устройства за събиране на разузнавателна информация могат при всички положения да съобщят с какво разполага врагът и къде се намира той. Обаче още съществува необходимост от агенти по места или шпиониращи устройства, които в крайна сметка да кажат какво възнамерява да прави врагът. Това са познатите им „възможности срещу намерения“, които в никакъв случай не могат да бъдат „технологизирани“. Ние още се нуждаем от най-старите оръжия: добри, старомодни и честни шпиони във вражеския лагер, които обаче да помнят на чия страна да застанат при криза, както и да ни предупредят навременно за определени действия, за да можем да противодействаме.

С тези исторически разузнавателни изисквания може би е най-добре да предоставим последните и заключителни думи на Сун Дзъ, китайски генерал, който писал около 510 г. пр.Хр. В своята книга „Изкуството на войната“ той наблюдавал внимателно проблемите на разузнаването и шпионажа. Сун Дзъ бил проницателен и възприемчив наблюдател не само от гледна точка на военните, но и върху техните взаимоотношения с политиците и цивилните граждани и служители. Той написал в тази връзка: „Да похарчиш сто унции сребро за разузнаването означава да спестиш десет хиляди унции сребро от предотвратяването на войната.“ Този афоризъм бил проверен през всички епохи.

Сун Дзъ освен това написал може би най-смислените виждания за разузнаването, които съществували някога. Те би трябвало да са в основата на всички президентски, министерски, правителствени и служебни цивилните кресла. „Ако познаваш врага и познаваш себе си, не трябва да се страхуваш дори и от хиляди битки. Ако познаваш себе си и не познаваш врага, за всяка победа ще получиш страхотно поражение. Но ако не познаваш себе си и не познаваш врага, то тогава ти си глупак и ще търпиш поражение във всяка една битка.“

Най-добрият съвет е да се избягват разузнавателните грешки.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.